Ърнест Хемингуей
Отвъд реката, сред дърветата

Превод от английски: Стоянка Сербезова, 1981

chitanka.info

Глава първа

Когато тръгнаха, оставаха два часа до разсъмване и отначало не беше необходимо да разчупват леда в канала, защото други лодки бяха минали преди тях. Във всяка лодка на кърмата стоеше гребецът с дългото си гребло; в тъмнината той не се виждаше — само се чуваше. Ловецът седеше на малко столче, закрепено върху сандъчето с храната и патроните, неговите две пушки, а понякога и повече, бяха подредени на купчината дървени мамци. Някъде из лодките имаше чувал с една-две живи женски зеленоглави патици или женска и мъжка; във всяка лодка имаше и куче, което неспокойно се въртеше и потрепваше при плясъка от крилете на прелитащите горе в тъмнината патици.

Четири лодки се придвижваха по главния канал на север към голямата лагуна. Петата беше свила в един страничен канал. Ето че и шестата се отправи на юг към плитката лагуна и разчистеният от леда проход свърши.

Всичко беше покрито с лед, образуван от свилия внезапно през нощта безветрен студ. Ледът беше жилав и се огъваше под удара на греблото. Чупеше се рязко, като стъкло, но лодката напредваше бавно.

— Подай ми едно гребло — каза ловецът от шестата лодка.

Той се изправи и внимателно запази равновесие. Чуваше прелитащите в тъмнината патици, усещаше неспокойните движения на кучето. От север долиташе шум от леда, който другите лодки разчупваха.

— Внимателно — предупреди го откъм кърмата лодкарят. — Ще обърнете лодката.

— И аз съм лодкар — отвърна ловецът.

Той пое от лодкаря дългото гребло и го обърна така, че да го хване откъм широката му страна. Наведе се и заби дръжката в леда. Почувствува твърдото дъно на плитката лагуна, отпусна се върху широкия край на греблото и стискайки го с две ръце, първо притегли, после изтласка, докато дръжката опря до кърмата, и той придвижи напред лодката, за да разчупи леда. Ледът се счупи като стъкло, лодката се вряза в него и продължи напред, а откъм кърмата лодкарят я изтласка в разчистения проход.

След малко ловецът, който работеше усилено, без да спира, и се потеше в дебелите си дрехи, попита лодкаря:

— А къде е бъчвата?

— Ей там, вляво. В средата на съседния залив.

— Сега ли трябва да завия?

— Както желаете.

— Какво искаш да кажеш с това „както желаете“? Ти познаваш лагуната. Достатъчно дълбоко ли е, за да мине лодката?

— Има отлив. Кой знае?

— Ако не побързаме, съвсем ще се развидели, преди да стигнем.

Лодкарят не отговори.

Е, добре, сърдит кръшкачо, помисли си ловецът. Ще стигнем там на всяка цена. Вече изминахме две трети от пътя и ако те е яд, че трябва да работиш, да разбиваш леда и да събираш убитите патици, толкова по-зле.

— Хайде, по-живо, кръшкач такъв — каза той на английски.

— Какво? — попита лодкарят на италиански.

— Хайде да тръгваме, казах. Скоро ще стане светло.

Денят настъпи, преди да стигнат до потопената на дъното на лагуната голяма дъбова бъчва. Тя беше заобиколена от полегат земен насип, обрасъл с острица и тръстика; ловецът внимателно стъпи, усещайки как замръзналите тръстики се чупят под краката му. Лодкарят извади сандъчето с патроните и закрепеното към него столче и ги подаде на ловеца, който се наведе и ги сложи на дъното на голямата бъчва.

Ловецът, с високи до бедрата ботуши и стара походна куртка, която имаше на лявото рамо нашивка, непонятна за никого, с малки светли петънца върху лентите — там, където са били звездите, слезе в бъчвата и лодкарят му подаде двете пушки.

Ловецът изправи пушките до стената на бъчвата и закачи торбата с патроните между тях на двете кукички. След това подпря пушките от двете страни на торбата.

— Има ли вода? — попита той лодкаря.

— Не — отговори лодкарят.

— Водата от лагуната пие ли се?

— Не, не е добра за пиене.

Ловецът беше ожаднял от тежката работа при разбиването на леда и придвижването на лодката и почувствува как гневът се надига в него, но се въздържа и каза:

— Да ти помогна ли да разбиеш леда, за да поставиш мамците?

— Не — отговори лодкарят и злобно изтласка лодката към тънкия слой лед, който се пропука и разцепи, когато тя се вряза в него. После започна да троши леда с широката част на греблото и да изхвърля мамците встрани и зад гърба си.

В прекрасно настроение е, помисли си ловецът. И е голямо животно. На идване работих като кон. А той просто разчиташе на тежестта си, нищо повече. Какво, по дяволите, го яде? Нали това му е работата.

Ловецът постави столчето така, че да може да се обръща свободно наляво и надясно, отвори кутия с патрони и напълни джобовете си, после отвори още една кутия с патрони в торбата, за да ги взима лесно. Пред него, в лагуната, блестяща на изгрева, се чернееха лодката и високият, набит лодкар, който трошеше с греблото леда и изхвърляше мамците, сякаш се избавяше от нещо скверно.

Ставаше все по-светло и ловецът различи ниските очертания на близкия нос отвъд лагуната. Той знаеше, че зад този нос има други два ловни поста, а далече отвъд него се простираха още блата, после идваше откритото море. Зареди двете пушки и премери на око разстоянието до лодкаря, който поставяше мамците.

Чу приближаващия като шепот шум от криле зад гърба си и се наведе, взе пушката, поставена вдясно, с дясната си ръка и погледна над ръба на бъчвата, после се изправи, за да стреля по двете патици, които се спускаха отвесно с прибрани криле, прорязвайки с тъмните си очертания сивото мрачно небе, устремени към мамците.

Наведе глава, рязко наклони пушката надолу, изпреварвайки втората патица, после, без да търси резултата от изстрела, повдигна плавно оръжието нагоре, пред другата патица, която се издигаше наляво, и с натискането на спусъка видя как тя се преобърна и падна между мамците върху натрошения лед. Обърна се надясно и видя първата патица — черно петно върху същия лед. Знаеше, че бе стрелял много внимателно по първата патица, далече и вдясно от мястото, където беше лодката, а по втората — високо и вляво, давайки и възможност да се издигне, за да бъде сигурен, че лодката е извън обсега на куршумите. Това беше хубав двоен изстрел, изпълнен точно така, както би трябвало, съобразен напълно с местоположението на лодката, и той зареди отново, доволен от себе си.

— Хей, слушайте! — извика лодкарят. — Не стреляйте към лодката!

Да ме вземат мътните! — каза си ловецът.

— Изхвърли твоите мамци! — викна той. — Само че по-бързо. Преди да си ги изхвърлил всичките, няма да стрелям. Само високо над главата.

Не се чу какво каза човекът в лодката.

Не мога да го разбера, помисли си ловецът. Играта му е ясна. Знае, че на идване свърших не по-малко работа от него, дори и повече. Никога през живота си не съм застрелвал патица по-безопасно и по-внимателно. Какво му става? Предложих му заедно да поставим мамците. Да го вземат дяволите!

Вдясно лодкарят продължаваше ожесточено да ломи леда и да хвърля мамците с омраза, която личеше във всяко негово движение.

Не му разрешавай да ти развали лова, каза си ловецът. Едва ли ще може да се стреля много при този лед, освен ако слънцето го стопи по-късно. Сигурно ще удариш само няколко патици, така че не го оставяй да ти развали удоволствието. Не знаеш колко пъти още ще ходиш на лов за патици и не позволявай нищо да ти развали лова.

Видя просветляващото зад дългия блатист нос небе, обърна се, хвърли поглед отвъд заледената лагуна и блатото и съзря покритите със сняг планини в далечината. От ниското, където се намираше, полите им не се виждаха — върховете се издигаха направо от равнината. Както гледаше към планините, усети полъх в лицето си и разбра, че вятърът щеше да дойде от тази посока, заедно с изгрева на слънцето, и някои птици сигурно щяха да долетят откъм морето, разтревожени от вятъра.

Лодкарят беше свършил с поставянето на мамците. Те бяха на две ята — едното напред, вляво, там, откъдето щеше да изгрее слънцето, а другото — вдясно от ловеца. Той изхвърли зеленоглавката с въженцето и тежестта, мамецът потопи глава под водата и изваждайки и потапяйки я отново, пръсна вода по гърба си.

— Не смяташ ли, че ще бъде добре да разтрошиш още малко лед по края? — извика ловецът на лодкаря. — Водата не е достатъчно, за да ги привлече.

Лодкарят не отговори нищо, а започна да удря с греблото по назъбените очертания на леда. Той знаеше, че това разчупване на леда не беше нужно, но ловецът не знаеше и си мислеше: Не мога да го разбера, но не трябва да се оставям да ми съсипе лова. Трябва да го запазя непокътнат и няма да му разреша да го изпорти. Всеки изстрел може да ми бъде последен и няма да разреша на никой глупав кучи син да ми съсипе лова. Спокойно, момче, каза си той.

Глава втора

Но той не беше момче. Беше петдесетгодишен, полковник от пехотата на американската армия, и за да мине през медицинския преглед, на който трябваше да се яви в деня, преди да дойде във Венеция за този лов, той беше изпил достатъчно манитол хексанитрат[1], за да… всъщност и той самият не беше съвсем наясно защо… За да мина на прегледа, каза си той.

Лекарят беше доста скептично настроен. Но все пак записа резултатите, след като ги провери два пъти.

— Виж какво, Дик — каза той, — това не е за препоръчване, дори е противопоказно при повишено вътрешно-очно и вътрешночерепно налягане.

— Не разбирам за какво става дума — каза ловецът, който в момента само потенциално беше ловец, а всъщност беше полковник от пехотата на американската армия, разжалван генерал.

— Познавам те отдавна, господин полковник. Или може би само ми се струва, че е отдавна.

— Не, не ти се струва.

— Говорим, сякаш съчиняваме песнички. Но внимавай все пак да не се сблъскаш с нещо или да не прескочат отнякъде искри, както си захранен с нитроглицерин… Трябва да те задължат да влачиш верига като цистерна за бензин.

— Не беше ли нормална кардиограмата ми?

— Кардиограмата ти беше чудесна, полковник. Би могла да бъде на човек, който е на двайсет и пет години. Дори на деветнайсетгодишно момче.

— И какво тогава? — попита полковникът.

В такова голямо количество манитол хексанитратът причинява понякога гадене и му се искаше тази среща да свърши по-бързо. Искаше му се по-скоро да легне и да вземе секонал[2]. Следва да напиша ръководство по тактика за отбраната на взвод с високо налягане, помисли си той. Жалко, че не мога да му го кажа. Защо пък да не разчитам на милостта на правосъдието за снизхождение? Не е възможно, каза си той. Човек никога не признава вината си.

— Колко пъти си раняван в главата? — попита го лекарят.

— Ти знаеш — отговори му полковникът. — Записано е в картона ми.

— Питам колко пъти си удрян по главата.

— Ох, господи! — После каза: — Питаш ме като военен или като лекар?

— Като твоя лекар. Да не мислиш, че те карам да се съобразяваш с някои неща?

— Не, Уес. Извинявай. Какво точно искаш да знаеш?

— Колко контузии имаш.

— Сериозни ли?

— Когато си бил в безсъзнание или не си можел да си спомниш нищо впоследствие.

— Десетина, ако се смята и полото. Плюс-минус три.

— Ах ти, клети кучи сине — каза лекарят, а после добави: — господин полковник.

— А сега мога ли да си отида?

— Тъй вярно, сър. Вие сте във форма.

— Благодаря. Искаш ли да дойдеш на лов за патици в блатата при устието на Таляменто? Чудесен лов! Мястото е собственост на няколко славни момчета, с които се запознах в Кортина.

— Там ли бият водни кокошки?

— Не. На това място бият истински диви патици. Добри момчета. Добър лов. Истински патици. Зеленоглавки, широкоопашатки, фиовци. Има и гъски. Почти както у дома, когато бяхме деца.

— Аз бях дете през двайсет и девета и трийсета.

— Това е първата подлост, която чувам от тебе.

— Не исках да прозвучи така. Исках само да кажа, че не си спомням кога ловът на гъски е бил богат. Освен това аз съм градско момче.

— Там ти е грешката. Не съм срещал градско момче, което да струва нещо.

— Не говориш сериозно, нали, господин полковник?

— Не, разбира се. И ти много добре знаеш това, дявол да го вземе.

— Ти си във форма, господин полковник. Съжалявам че не мога да дойда на лов. Аз дори не мога да стрелям.

— По дяволите! Това изобщо няма значение. В нашата армия никой не може да стреля. Просто бих искал да си с мен.

— Ще ти дам още нещо да подсили това, което вземаш.

— Нима има такова?

— Всъщност не, но се работи върху нещо.

— Нека да си работят.

— Според мен това е похвално отношение, сър.

— Върви по дяволите. Наистина ли няма да дойдеш?

— Аз си купувам патици от „Лонгшам“, на Мадисън авеню — каза лекарят. — През лятото там е прохладно, а през зимата топло, пък и не трябва да ставам в тъмно и да навличам дълги гащи.

— Добре, гражданче. Ти никога няма да разбереш.

— И никога не съм искал да разбирам — каза лекарят. — Вие сте в отлична форма, господин полковник.

— Благодаря — отговори полковникът и излезе.

[1] Съдоразширяващо лекарство. — Б.пр. ↑

[2] Сънотворно лекарство. — Б.пр. ↑

Глава трета

Това стана завчера. Вчера полковникът беше пътувал от Триест за Венеция по стария път между Монфалконе и Латизана, а после през равнината. Шофьорът му беше добър и той се отпусна изцяло на предната седалка, обхващайки с поглед целия този край, който познаваше като момче.

Сега изглежда доста по-различно, помисли той. Може би защото разстоянията се промениха. Всичко е много по-дребно, когато си по-стар, пък и пътищата сега са по-добри, не са прашни. Винаги съм минавал оттук с camion[1]. Или пък вървяхме пеш. Мисля, че това, което търсех, когато разваляхме строя за почивка, бяха сенчести места или кладенци в селските дворове. Също и канавки, мислеше той. Във всеки случай непрекъснато търсех канавки.

Завиха и прекосиха Таляменто по временния мост. Бреговете й бяха потънали в зеленина, а на отсрещната страна, където реката беше дълбока, имаше рибари. Взривеният мост беше в ремонт, чуваше се ревът на нитовъчните чукове; на осемстотин ярда от моста разрушените сгради и пристройки — останки от срината вила, построена някога от Лонгена — показваха къде бяха хвърлили товара си средните бомбардировачи.

— Погледнете — каза шофьорът. — В тази страна срещаш мост или железопътна гара. После се отдалечаваш на половин миля, в която и да е посока, и виждаш същото нещо, както тук.

— Поуката според мене е — каза полковникът — никога да не строиш вила, нито пък църква или да не наемаш Джото да ти рисува фрески, ако църквата се намира на осемстотин ярда от някой мост.

— Знаех си аз, че от това може да се извади поука, сър.

Бяха отминали вече разрушената вила и продължаваха към правия път с върбите, край канавките, все още мътни от зимата, и към полетата, пълни с черничеви дървета. Пред тях някакъв човек караше велосипед и четеше вестник, като го държеше с две ръце.

— Ако бомбардировачите са тежки, поуката важи за една миля. Така ли е, сър?

— Ако пък са управляеми снаряди — не за една, а за две и половина. Няма да е лошо да дадеш сигнал на велосипедиста.

Шофьорът натисна клаксона и човекът се отмести в края на шосето, без да вдигне поглед от вестника или да докосне кормилото. Когато минаха покрай него, полковникът се опита да види какъв вестник чете, но вестникът беше прегънат.

— Смятам, че изобщо не си струва сега човек да строи хубава къща или църква и да наема… как го казахте, за да нарисува фреските?

— Джото. Би могъл да бъде и Пиеро дела Франческа или Мантеня. Или Микеланджело.

— Знаете ли много за художниците, сър?

Движеха се по права отсечка, стараеха се да наваксат и селските къщи се сливаха, почти се размазваха една в друга, така че можеше да се види само това, което беше далече напред и идваше насреща. Страничната гледка представляваше обобщен образ на нисък равнинен зимен пейзаж. Не съм сигурен, че обичам високите скорости, помисли си полковникът. Брьогел би се чувствувал ужасно, ако трябваше да възприема пейзажа по този начин.

— За художниците ли? — попита той. — Твърде малко знаем за тях, Бърнъм.

— Аз съм Джаксън, сър. Бърнъм е горе, в почивния дом в Кортина. Хубаво място, сър.

— Започвам да оглупявам — каза полковникът. — Извинявай, Джаксън. Мястото е хубаво. И храната не е лоша. Има ред. Никой не те закача за нищо.

— Да, сър — съгласи се Джаксън. — Попитах ви за художниците заради тези мадони. Мислех си, че трябва да видя някои картини и отидох във Флоренция, в онова голямо здание.

— „Уфици“? „Пити“?

— Не знам как се казва. Най-голямото. Гледах картините, докато накрая от ушите ми започнаха да излизат мадони. Казвам ви, господин полковник, който не е запознат с тази живопис, вижда само страшно много мадони и се дразни. Да ви кажа ли моята теория? Нали знаете колко са побъркани те на тема bambini[2] — колкото по-малко имат за ядене, толкова повече bambini имат, и все не им стигат. Аз мисля, че тези художници навярно страшно са обичали bambini, както всички италианци. Не съм чувал за тези, които току-що споменахте, така че ги изключвам от моята теория, пък и вие ще ме поправите, ако сбъркам. Струва ми се обаче, че тези мадони, от които видях толкова много, сър, струва ми се, че художниците на тези прости, обикновени мадони като че ли са били изразители на тази работа с bambini, ако ме разбирате какво искам да кажа…

— Като се добави и фактът, че са рисували картини предимно с религиозни сюжети…

— Да, сър, мислите ли, че има нещо вярно в моята теория?

— Разбира се, макар че според мен е малко по-сложно.

— Естествено, сър. Теорията ми съвсем не е завършена.

— Имаш ли и други теории за изкуството, Джаксън?

— Не, сър. Мислил съм само по въпроса за bambini. Макар че ми се иска да нарисуват хубави картини на онази планинска местност около почивния дом в Кортина.

— Тициан е оттам — каза полковникът. — Поне така се говори. Веднъж се спусках към долината и видях къщата, където се смята, че се е родил.

— Сигурно е много шик, сър.

— Не чак толкова.

— Ако беше нарисувал тази местност наоколо, с обагрените от залеза скали и борове, снега и всичките островърхи църковни кули…

— Campaniles — каза полковникът. — Като тази пред нас, в Чеджа. Думата означава камбанария.

— Ако беше нарисувал наистина добри картини на тази местност, дяволски сигурен съм, че щеше да ми се иска да купя някоя.

— Той е нарисувал няколко прекрасни жени — каза полковникът.

— Ако имах бар, крайпътно заведение или кръчма, щях да окача някоя от тези картини — каза шофьорът. — Но ако занеса вкъщи портрет на жена, старата ще ме гони от Ролинс до Бъфълоу. И ще бъда щастлив, ако стигна до Бъфълоу.

— Можеш да я подариш на местния музей.

— В нашия музей има върхове на стрели, индиански бойни украси за глава, ножове за сваляне на скалпове, различни скалпове, вкаменени риби, лули на мира, снимки на Хапващия Дроб Джонстън и кожата на един мошеник, когото обесили, а някакъв доктор го одрал. Една картина на жена няма да подхожда там.

— Виждаш ли онази campanile отвъд равнината? — попита полковникът. — Ще ти покажа едно място там, долу, където се сражавахме, когато бях момче.

— И тук ли сте воювали, сър?

— Ъхъ — каза полковникът.

— Чий беше Триест в онази война?

— На фрицовете, на австрийците, искам да кажа.

— А ние взехме ли го от тях?

— Чак след като свърши войната.

— А Флоренция и Рим?

— Наши.

— Е, не мисля, че ви е било толкова зле тогава.

— Сър — добави кротко полковникът.

— Извинявайте, сър — бързо каза шофьорът. — Аз бях в трийсет и шеста дивизия, сър.

— Видях нашивката ти.

— Мислех си за Рапидо, сър. Не исках да бъда нахален или дързък.

— Нищо — каза полковникът. — Просто си си мислел за Рапидо. Слушай, Джаксън, всеки, който е воювал дълго, има свое Рапидо, и то не само едно.

— Не бих могъл да изтърпя повече от едно, сър.

Колата мина през веселото градче Сан Дона ди Пиаве. Построено е отново, но не изглежда по-грозно от което и да е градче на Средния Запад и колкото то е процъфтяващо и оживено, толкова Фосалта, малко по-нагоре по реката, е бедна и мрачна, помисли си полковникът. Нима Фосалта не можа да се съвземе след Първата война? Не бях я виждал, преди да я раздрусат, мислеше си той. Бомбардираха я жестоко преди голямата офанзива на петнайсети юни, през осемнайсета. След това ние я бомбардирахме още по-жестоко, преди да я превземем отново. Спомни си как атаката беше започнала от Монастие и преминала през Форначе; в този зимен ден той си спомни какво беше през онова лято.

Преди няколко седмици беше минал през Фосалта и се беше спуснал надолу по хлътналия път, за да намери мястото, където го бяха ранили на брега на реката. Не беше трудно да го открие — там реката правеше завой, а гнездото, където някога стоеше тежката картечница, беше обрасло с гъста трева. Тревата беше опасена от овце или кози и гнездото беше заприличало на котловина, останала след разработването на златна жила. Тук реката течеше бавно, с мътносин цвят, покрай брега бе обрасла с тръстики. Наоколо нямаше никой и полковникът клекна ниско, хвърли поглед отвъд реката откъм брега, където някога не беше възможно да подадеш глава през деня, и се облекчи на самото място, на което, както беше пресметнал, го бяха ранили тежко преди трийсет години.

— Жалко постижение — каза той гласно на реката и на брега, натежали от есенната тишина и мокри от есенните дъждове. — Но лично мое.

Изправи се и погледна наоколо. Не се виждаше жив човек — той беше оставил колата долу на хлътналия път пред най-крайната и най-тъжната построена къща на Фосалта.

— Сега ще довърша паметника — каза той на мъртвите и извади от джоба си стар сгъваем нож „Солинген“, каквито носят немските бракониери. Ножът щракна при отварянето, той го завъртя и изкопа малка дупка във влажната земя. Изчисти ножа в десния си ботуш, после вкара кафява банкнота от десет хиляди лири в дупката, затъпка я и постави отгоре чима.

— Двайсет години по петстотин лири за Medaglia d’Argento al Valore Militare[3]. За „Кръста на Виктория“, вярвам, дават десет гвинеи. А за ордена „Кръст за отлична служба“ изобщо не се плаща. За „Сребърната звезда“ — също. Рестото ще задържа за себе си.

Сега вече е хубав, помисли си той. Има merde[4], пари, кръв, виж само как расте тази трева, в земята има и желязо заедно с единия крак на Джино, двата крака на Рандолфо и капачето на дясното ми коляно. Прекрасен паметник. Има всичко. Плодородие, пари, кръв и желязо. Звучи като нация. Където са плодородието, парите, кръвта и желязото — там е и родината. Но са ни нужни и въглища. Трябва да се сдобием, с малко въглища.

После погледна отвъд реката, към построената отново бяла къща, която някога беше превърната в отломки, и плю в реката. Плю отдалече и едва я улучи.

— Не бих могъл да плюя пак тази нощ, пък и доста след това — каза той. — И все пак за човек, който не дъвче тютюн, плюя добре.

Върна се бавно към мястото, където беше паркирана колата. Шофьорът спеше.

— Събуди се, сине — беше казал той. — Обърни и потегли по пътя за Тревизо. По тези места нямаме нужда от карта. Аз ще ти показвам пътя.

[1] Камион (фр.). — Б.пр. ↑

[2] Деца (итал.). — Б.пр. ↑

[3] Сребърен медал за военна храброст (итал.). — Б.пр. ↑

[4] Лайно (фр.). — Б.пр. ↑

Глава четвърта

Сега, по пътя за Венеция, той се сдържаше, потискаше огромното си желание да бъде там, а големият бюик излизаше от Сан Дона и приближаваше моста над Пиаве.

Преминаха по моста — вече бяха на италианската страна на реката — и той видя отново стария хлътнал път. И тук, както по цялото протежение на реката, пътят беше гладък и еднообразен. Но полковникът виждаше старите позиции. От двете страни на правия, равен път, по който сега се движеха с пълна скорост, имаше два обрасли с върби канала, погълнали някога телата на мъртвите. В края на офанзивата имаше много убити, беше горещо и за да изчистят позициите по брега на реката и по пътя, някой беше заповядал мъртвите да бъдат хвърлени в каналите. За нещастие шлюзовете им все още бяха в ръцете на австрийците — надолу по реката — и бяха затворени.

Водата почти не се движеше и мъртвите бяха престояли там дълго време, плаваха и се подуваха, с лица нагоре и надолу — независимо от своята националност, докато постигаха колосални размери. Накрая, след като беше установен някакъв ред, трудовите войски ги изтеглиха през нощта от водата и ги заровиха близо до пътя. Полковникът погледна дали там зеленината не беше по-ярка, но не забеляза никаква разлика. В каналите обаче имаше много патици и гъски, а навсякъде покрай пътя хора ловяха риба.

Все пак ги изровиха, помисли си полковникът, и ги погребаха в голямото ossario[1] край Нервеза.

— Тук воювахме, когато бях момче — каза полковникът на шофьора.

— Дяволски равна местност за военни действия. А реката ваша ли беше?

— Да. Беше наша, после я загубихме и отново я превзехме.

— Никакви възвишения, докъдето ти виждат очите.

— Това беше трудното. Трябваше да се крием зад възвишения, които не се забелязваха — бяха толкова малки, в канавките, в къщите, зад бреговете на канала и живите плетове. Беше както в Нормандия, само че още по-равно. Сигурно така се воюва в Холандия.

— Реката изобщо не прилича на Рапидо.

— Беше много хубава стара река. Нагоре по течението бе доста пълноводна, преди да построят тези водноелектрически централи. Имаше много дълбоки и коварни корита сред камъчетата и чакъла в плитчините.

Знаеше колко досадни са чуждите преживявания от войната и престана да говори за това. Всеки я възприема посвоему, мислеше си той. Никой не се интересува от нея абстрактно, освен истинските войници, а истински войници почти няма. Правиш ги войници, добрите загиват, а докато станат добри, винаги се хвалят за нещо така упорито, че нито виждат, нито чуват. Все мислят за това, което са видели, и докато им говориш, обмислят с какво отговорът им ще допринесе за тяхното повишение или привилегии. Нямаше смисъл да отегчава това момче — независимо от нашивката на пехотинец, „Пурпурното сърце“ и другите неща, които носеше, то съвсем не беше войник, а просто човек, вкаран, пряко волята му, в униформа, избрал да остане в армията, преследвайки свои собствени цели.

— С какво се занимаваше преди войната, Джаксън?

— Държахме с брат ми гараж в Ролинс, щата Уайоминг, сър.

— Ще се върнеш ли пак там?

— Брат ми загина в Тихия океан, а от момчето, на което оставихме гаража, не излезе нищо. Загубихме всичко, което бяхме вложили.

— Лошо — каза полковникът.

— Вие сте дяволски прав — отговори шофьорът и добави: — сър.

Полковникът погледна напред по пътя. Знаеше, че ако продължат по него, не след дълго ще стигнат завоя, който той очакваше, но беше нетърпелив.

— Отваряй си очите и завий вляво по онзи път, който започва от бариерата — каза той на шофьора.

— Мислите ли, че коларските пътища в низината ще са добри за тази голяма кола?

— Ще видим. Дявол да го вземе, човече, не е валяло от три седмици.

— Не им вярвам аз на тези коларски пътища.

— Ако затънем, ще те изтегля с волове.

— Мислех си само за колата, сър.

— По-добре си помисли за това, което ти казах, и завий вляво по онзи път, ако смяташ, че е проходим.

— Сякаш идва от живите плетове.

— За нас пътят е чист. Спри веднага, след като го отминеш — ще сляза да огледам.

Той излезе от колата, пресече широкото асфалтирано шосе и погледна тесния, прашен път, с бързия канал и гъстия плет отвъд. Зад плета той съгледа ниска червена селска къща с голям хамбар. Пътят беше сух. По него нямаше дори и коловози от каруци. Върна се в колата.

— Булевард — каза той. — Стига си се притеснявал.

— Слушам, сър. Колата е ваша, сър.

— Знам. Все още плащам за нея. Ти какво, Джаксън, винаги ли страдаш така, когато преминаваш от главен по коларски път?

— Съвсем не, сър. Но има голяма разлика между джип и ниско окачена кола. Знаете ли какъв е просветът на диференциала и шасито по този път?

— В багажника има лопата, имаме и вериги. Да видиш какво ни чака, след като излезем от Венеция!

— С тази кола ли ще пътуваме докрая?

— Не знам. Ще видя.

— Помислете за калниците, сър.

— Ще отрежем калниците, както правят индианците в Оклахома. И без това сега е с прекалено големи калници. Тя има от всичко повече, отколкото й е необходимо, с изключение на двигателя. Джаксън, това се казва двигател.

— Наистина, сър. Голямо удоволствие е да се кара с този мощен двигател по хубавите пътища. Затова не искам да й се случи нищо лошо.

— Много мило от твоя страна, Джаксън. А сега престани да преживяваш.

— Аз не преживявам, сър.

— Добре — каза полковникът.

Той също не преживяваше, защото тъкмо в този момент видя едно платно отвъд наредените нагъсто мрачни дървета в далечината. Беше голямо, червено, спускаше се косо надолу от върха и напредваше бавно зад дърветата.

Защо трябва винаги да трепва сърцето ти, когато видиш някакво платно да се движи, мислеше си полковникът. Защо сърцето ми трепва, когато видя големите бавни сиво-бели волове? Сигурно е от походката, а и от вида, големината и цвета им.

Но се вълнувам и когато видя някое хубаво голямо муле или стадо от добре гледани товарни мулета. Вълнувам се и от койота всеки път, когато го видя, и от вълка, с походка, каквато няма никое друго животно — сив, уверен в себе си, носещ тази тежка глава с враждебни очи.

— Виждал ли си някога вълци около Ролинс, Джаксън?

— Съвсем не, сър. Вълците там са изчезнали, преди да се родя; изтровили са ги. Има обаче много койоти.

— Обичаш ли койотите?

— Обичам да ги слушам през нощта.

— И аз. Най-много от всичко, след плуващи между бреговете платноходки.

— Ето там има една, сър.

— По канала Силе — каза полковникът. — Това е платноходка, която пътува за Венеция. Вятърът духа откъм планините и тя напредва бързо. Има вероятност да стане доста студено през нощта, ако вятърът не стихне — той ще докара много патици. Завий наляво и ще се движим покрай канала. Има хубав път.

— Там, откъдето съм, много не биеха патици. А в Небраска, покрай Плат, имаше колкото щеш.

— Искаш ли да стреляш там, където отиваме?

— Едва ли, сър. Аз съм един стрелец… По ми се ще да се потъркалям в спалния чувал. Нали знаете, неделя е.

— Да — отвърна полковникът. — Можеш да си останеш в чувала и до обед, ако искаш.

— Донесъл съм препарат против насекоми. Би трябвало да спя добре.

— Едва ли ще ти потрябва. Донесе ли „К-дажби“[2] или „десет заедно“[3]? Тук храната е само италианска, както знаеш.

— Донесох няколко консерви, да се намират, а и да почерпим.

— Добре — каза полковникът.

Той гледаше напред, за да види мястото, където пътят, който минаваше покрай канала, отново се вливаше в главното шосе. Знаеше, че ще го види в такъв ясен ден. Отвъд блатата, мрачни като блатата през зимата в устието на Мисисипи край Пайлът Таун, с приведени от силния северен вятър тръстики, той забеляза квадратната кула на църквата в Торчело, а зад нея — високата campanile на Бурано. Морето беше сиво-синьо и той видя платната на дванайсет платноходки, носени от вятъра към Венеция.

Ще трябва да почакам, докато пресечем реката Дезе над Ногера, за да го видя съвсем ясно, мислеше той. Странно е да си спомни човек как се бихме покрай канала през онази зима, отбранявайки го, без въобще да го видим. Веднъж се върнах в тила, стигнах чак до Ногера, беше ясно и студено като днес и аз го видях отвъд залива. Но не можах да вляза в него. Той е мой град, въпреки това, защото воювах за него, когато бях момче, и дори сега, когато съм петдесетгодишен, те знаят, че съм воювал за него и съм един от собствениците му, и се отнасят добре с мен.

Мислиш ли, че затова се отнасят с теб добре, попита се той.

Може би. Може би се отнасят добре с мен, защото съм полковник от победителите. Макар че не вярвам да е за това. Поне се надявам, че не е така. Това не е Франция, мислеше той.

Там влизаш с бой в някой град, който ти е скъп, и се стараеш да не развалиш нещо, а после, ако си със здрав разум, внимаваш да не се върнеш отново в него, защото ще срещнеш някои герои от войната и те няма да ти простят, че си се бил за него. Vive la France et les pommes de terre frites. Liberte, Venalite et Stupidite[4], Великата clarte[5] на френската военна мисъл. От дьо Пик насам не са имали нито един военен мислител. Той също беше нещастен, проклет полковник. Манжен, Мажино и Гамлен. Избирайте, господа. Три философски школи. Първата: ще ги ударя по муцуната. Втората: ще се скрия зад онова нещо, което не може да закрие дори и левия ми фланг. Третата: ще си заровя главата в пясъка като щраус, уверен във величието на Франция като военна сила и после ще офейкам.

„Ще офейкам“ е прилично и мило казано. Безспорно, мислеше той, винаги когато прекалено опростяваш, ставаш несправедлив. Спомни си всички добри другари от Съпротивата, спомни си Фош, който се биеше и беше организатор, спомни си как добре се държаха хората. Спомни си своите добри приятели и тези, които загинаха. Спомни си много неща, още веднъж си спомни своите най-добри приятели и най-прекрасните хора, които познаваш. Не бъди зъл, нито пък глупав. И какво общо има това с воюването като занаят? Стига, каза си той. Тръгнал си да се забавляваш.

— Джаксън, доволен ли си?

— Тъй вярно, сър.

— Добре. Скоро пред нас ще се открие една гледка, която искам да видиш. Трябва да я погледнеш само веднъж. Цялата операция ще бъде съвсем безболезнена.

Чудя се за какво ми се подиграва сега, мислеше шофьорът. Знае всичко, защото някога е бил бригаден генерал. Ако го е бивало като бригаден генерал, защо не си е останал такъв? Толкова е съсипан, че чак се е смахнал.

— Ето я гледката, Джаксън — каза полковникът. — Спри колата край пътя и ще погледаме.

Полковникът и шофьорът минаха на онази страна на шосето, която беше откъм Венеция, и погледнаха отвъд лагуната. Силният студен вятър, който духаше от планините, шибаше водата, изостряше контурите на сградите и те придобиваха ясни геометрични очертания.

— Точно срещу нас е Торчело — посочи полковникът. — Там са живели хората, прогонени от континента от вестготите. Те са построили онази църква, която виждаш отсреща с квадратната кула. Някога там е имало трийсет хиляди души и те са построили църквата, за да почитат своя бог и да му се молят. След като я построили, устието на река Силе се затлачило с тиня или пък някакво голямо наводнение променило коритото й и всичката тази земя, през която току-що минахме, била наводнена, развъдили се комари и малария започнала да мори хората. Тогава се събрали старейшините и решили да се преместят в някое здравословно място, където да се отбраняват с лодки, и вестготите, ломбардците и всички останали разбойници да не могат да се приближат до тях, защото тези разбойници не разполагали с морски съдове. Момчетата от Торчело били големи мореплаватели. И така, те натоварили камъните от къщите си на шлепове, като този, който току-що видяхме, и построили Венеция.

Той замълча.

— Отегчавам ли те, Джаксън?

— Съвсем не, сър, не съм знаел никога кои са били пионери при построяването на Венеция.

— Момчетата от Торчело. Били са мъжки момчета и са строили с голям вкус. Родното им място е било малко селце на име Каорле, нагоре по брега. Но те привлекли населението на градовете и селцата в околността, когато вестготите ги нападнали. Едно момче от Торчело, което превозвало контрабандно оръжие в Александрия, открило тялото на свети Марко и го изнесло тайно, като го скрило под купчина от прясно свинско месо, за да не могат да го открият митничарите-езичници. Това момче докарало тленните останки на свети Марко във Венеция. Сега той е техният покровител и са му издигнали катедрала. По онова време те търгували толкова далече на изток, че архитектурата е прекалено византийска за моя вкус. Никога не са строили по-добре, отколкото в началото, в Торчело. Ето това там е Торчело.

Това наистина беше Торчело.

— Площад „Сан Марко“ е там, където са гълъбите и голямата катедрала, която прилича на кинотеатър, нали?

— Точно така, Джаксън. Бързо схващаш. Добре, щом я възприемаш така. Сега погледни отвъд Торчело и ще видиш красивата campanile на Бурано, която има почти толкова голям наклон, колкото кулата в Пиза. Бурано е много гъсто населен малък остров, където жените правят прекрасна дантела, мъжете правят bambini, а през деня работят във фабриките за стъкло на съседния остров, който се вижда отзад, с другата campanile — това е Мурано. През деня те правят прекрасно стъкло за богатите по света, а после се прибират вкъщи с малкото vaporetto[6] и правят bambini. Макар че не всеки прекарва всяка нощ с жена си. През нощта те ходят и на лов за патици с големи дълги пушки по плитчините на блатата в лагуната, която виждаш отсреща. Изстрелите се чуват през цялата нощ, когато има луна.

Той замълча.

— Ако погледнеш отвъд Мурано, ще видиш Венеция. Това е моят град. Бих могъл да ти покажа още много неща, го май че трябва вече да тръгваме. И все пак погледни го добре. Оттук може да се види как се е случило всичко. Но никой не го поглежда оттук.

— Красива гледка. Благодаря ви, сър.

— Е — каза полковникът, — да тръгваме.

[1] Гробище (итал,). — Б.пр. ↑

[2] Дажби, които се раздават на войниците в полева обстановка под името на Ансъл Кейс, американски физиолог. — Б.пр. ↑

[3] Продоволствена дажба — десет дажби в една опаковка. — Б.пр. ↑

[4] Да живее Франция и пържените картофи. Свобода, продажност глупост (фр.). — Б.пр. ↑

[5] Яснота (фр.). — Б.пр. ↑

[6] Параходче (итал.). — Б.пр. ↑

Глава пета

Но продължи да гледа, градът му се виждаше толкова прекрасен и той се развълнува, както едно време, когато беше на осемнайсет години и го видя за първи път, и не разбираше нищо от него, а само знаеше, че е красив. Зимата беше много студена през онази година и планините отвъд равнината бяха побелели. Австрийците трябваше да се опитат да направят пробив там, където река Силе и старото корито на Пиаве образуваха ъгъл и представляваха единствените отбранителни линии.

Ако владеехте старото корито на Пиаве, тогава щяхте да имате и Силе, където да се оттеглите, ако не задържите първата линия. Зад Силе нямаше нищо, освен гола равнина, добра шосейна мрежа към равнината Венето и равнините на Ломбардия, а австрийците атакуваха отново и отново, до късна зима, опитвайки се да се доберат до този хубав път, по който колата се движеше сега направо за Венеция. През онази зима полковникът, тогава лейтенант, и то в чуждестранна армия, което беше станало причина по-късно да бъде подозиран в собствената му армия и не бе допринесло нищо добро за неговата кариера, боледуваше от гърло. Гърлото му беше възпалено, защото стоеше непрекъснато във водата. Не беше възможно да изсушиш дрехите си и беше по-добре да се измокриш бързо и да си стоиш мокър.

Атаките на австрийците бяха зле координирани, но постоянни и ожесточени, започваха с тежки бомбардировки, с които предполагаха, че ще всеят смут, а след като прекратяваха огъня, оглеждахте позициите си и преброявахте хората. Нямаше време да се грижите за ранените, защото знаехте, че атаката ще последва веднага. После убивахте хората, които газеха насреща през блатата, държейки пушките си над водата, и се приближаваха бавно, защото бяха до кръста във водата.

Ако не прекратяваха бомбардировките, когато започваше атаката, мислеше си често полковникът, тогава не знам какво щяхме да правим, лейтенанте. Но те винаги спираха огъня преди атаката и го пренасяха в тила.

Ако бяхме загубили старото корито на Пиаве и се бяхме оттеглили на Силе, противниците щяха да пренесат огъня на втората и третата линия, макар че тези линии бяха незащитими — те би трябвало да приближат оръдията си и да бият по време на цялата атака, докато направят пробив. Но, да благодарим на бога, атаката винаги се командува от някой високопоставен глупак, мислеше полковникът, и те действуваха несъгласувано.

През цялата зима, със силно възпалено гърло, той беше убивал хора, които идваха към него с ръчни гранати, закачени с куки на ремъци, преметнати през раменете, с тежки раници от телешка кожа и подобни на кофи каски. Те бяха враговете.

Но той никога не беше ги мразил, нито пък можеше да има някакви чувства към тях. Командуваше с превързан около гърлото стар чорап, натопен в терпентин; отбиваха атаките с пушечна стрелба и с картечниците, които бяха оцелели, или все още можеха да се използуват след бомбардировката. Учеше хората си да стрелят както трябва — умение, което се среща рядко в европейските войски, — а също да могат да гледат врага, настъпващ срещу тях, и понеже винаги имаше моменти на затишие, когато можеше свободно да се стреля, те усвоиха стрелбата много добре.

След бомбардировката винаги трябваше да броиш, и то бързо, за да знаеш с колко войници разполагаш. Три пъти го раняваха през онази зима, но винаги се отърваваше леко — раните бяха малки, в плътта, без да засягат костта — и той беше станал доста уверен в своето безсмъртие, защото знаеше, че отдавна трябваше да е загинал при бомбардировките на тежката артилерия, които винаги предхождаха атаките. Най-накрая той наистина беше ранен както трябва и завинаги. Нито една от другите рани не му беше причинила това, което му причини първата тежка рана. Смятам, че просто загубих своето безсмъртие, мислеше той. Е, в известен смисъл това е доста голяма загуба.

Тази страна значеше много за него — повече, отколкото можеше да разкаже или би разказал на някого — и сега той седеше в колата, доволен, че след половин час ще бъдат във Венеция. Взе две таблетки манитол хексанитрат; тъй като от осемнайсета година насам винаги беше в състояние да плюе, той може да ги глътне на сухо и попита:

— Как си, Джаксън?

— Отлично, сър.

— Когато стигнем до разклонението за Местре, завий наляво по страничния път — ще можем да видим лодките по канала и да избегнем натовареното движение по главния път.

— Слушам, сър. Ще ми покажете разклона, нали?

— Дадено.

Приближаваха се бързо към Местре и той вече се чувствуваше така, както при първото си отиване в Ню Йорк преди години, когато градът блестеше, бял и красив. Аз откраднах това, мислеше той, но то беше преди дима. Пристигаме в моя град. Господи, какъв прекрасен град!

Завиха наляво и продължиха покрай канала, където бяха завързани рибарските лодки. Полковникът ги погледна, сърцето му се радваше на тъмните мрежи, ракитените кошчета за риба и красивите очертания на лодките. Не защото са живописни. Живописни — по дяволите! Те са просто страшно красиви.

Отминаха дългата редица от лодки в канала, който влачеше бавно води от Брента, и той мислеше за безкрайната й шир, където бяха големите вили с тревните площи, градините, чинарите и кипарисите. Бих искал да ме погребат там. Познавам много добре мястото. Макар че не вярвам това да може да се уреди. Не знам. Познавам хора, които биха се съгласили да бъда погребан в техните имения. Ще попитам Алберто, макар че той може да възприеме това като нещо страшно.

Дълго беше мислил за всичките красиви места, където, би искал да бъде погребан, и с кои части на земята би желал да се слее. Смрадта и гниенето не траят много дълго в действителност, мислеше той, и във всеки случай човек се превръща в нещо като тор, пък и костите могат да бъдат от полза в края на краищата. Иска ми се да ме заровят някъде в края на градината, но да се виждат старата грациозна къща и чудесните високи дървета. Това едва ли ще бъде чак толкова неприятно за хората, които живеят там. Бих се слял със земята, където вечер играят децата, а в утрините те може би все още ще обяздват буйните коне и копитата ще отекват глухо по торфа, а пъстървата ще подскача в езерото, когато се развъдят мушичките.

Бяха се изкачили по шосето от Местре за Венеция и минаваха покрай невзрачния завод „Бреда“, който приличаше на завода „Хамънд“ в Индиана.

— Какво се произвежда тук, сър? — попита Джаксън.

— Компанията произвежда локомотиви в Милано — каза полковникът. — Тук правят разни метални изделия — от всичко по малко.

Оттук Венеция изглеждаше жалка и той не обичаше този път, но по него се стигаше много бързо и се виждаха шамандурите и каналите.

— Този град е на самоиздръжка — каза той на Джаксън. — Някога Венеция е била кралицата на моретата и нейните жители са твърди хора, изобщо не се стряскат от нищо, едва ли се срещат по света други като тях. Като го опознаеш, разбираш, че това е по-страшен град и от Шайан, а хората са много любезни.

— Не бих казал, че Шайан е страшен град, сър.

— Поне от Каспър е по-страшен.

— Мислите ли, че Каспър е страшен, сър?

— Това е градът на нефта. Хубав град.

— Не мисля, че е страшен, сър. И никога не е бил.

— Добре, Джаксън. Сигурно се движим в различни кръгове. Или пък разбираме думата различно. Но този град Венеция, в който всички са любезни и възпитани, е страшен като Кук Сити в Монтана в деня, когато ветераните излизат на пикник с пържена риба.

— Представата ми за страшен град е свързана с Мемфис.

— Но не е чак толкова страшен, колкото е Чикаго. Мемфис е страшен само ако си негър. А Чикаго е страшен на север, на юг — изток няма — и на запад. Но там хората не са възпитани. А тук, в тази страна, ако изобщо искаш да видиш един истински страшен град, където при това всеки се храни прекрасно, иди в Болоня.

— Никога не съм бил там.

— Е, добре, ето там е гаражът на „Фиат“, където ще оставим колата — каза полковникът. — Ключа може да дадеш в канцеларията. Тук не крадат. Ще отида в бара, докато паркираш колата горе. Техните хора ще донесат куфарите.

— Добре ли ще е, ако оставя пушката и ловните ви принадлежности в багажника, сър?

— Разбира се. Тук не се краде. Казах ти вече.

— Искам да взема необходимите предпазни мерки, сър, за вашите ценни вещи.

— Понякога си толкова благороден, че чак ми се повдига. Продухай си ушите и чувай от първия път какво ти казвам.

— Чух ви, сър — каза Джаксън.

Полковникът го погледна втренчено, изучавайки го с познатата убийственост.

Няма съмнение, че е мръсен кучи син, мислеше Джаксън. А може да бъде и дяволски мил.

— Извади моя и твоя куфар, паркирай колата горе и провери горивото, водата и гумите — каза полковникът и пресече изцапания с бензин и масло циментов праг на входа към бара.

Глава шеста

В бара, на първата маса до входа, седеше забогатял от войната миланец, дебел и як, както само един миланец може да бъде; беше със своята скъпо облечена и твърде съблазнителна любовница. Пиеха negronis — коктейл от две части сух вермут и сода — и полковникът се чудеше от колко данъци се е отървал, за да може да купи това лъскаво момиче с дълго палто от норка и колата с подвижен покрив, която беше видял, докато шофьорът я караше по дългата, виеща се рампа, за да я заключи. Двойката се взря в него с присъщото за този вид хора лошо възпитание, а той поздрави едва забележимо и каза на италиански:

— Извинявайте, че съм с униформа. Но това наистина е униформа. Не е костюм.

След това им обърна гръб, без да чака ефекта от забележката си, и се приближи към бара. Оттам човек можеше да наблюдава багажа си, както впрочем правеха двамата poscecani[1].

Навярно той е Commendatore[2], мислеше полковникът. Тя е красиво, хищно парче. Действително е дяволски красива. Чудя се какво ли щеше да стане, ако имах пари да си купя няколко от този сорт и да ги облека в норки? Ще мина и с това, което имам, мислеше той, а те да вървят по дяволите.

Барманът се ръкува с него. Този барман беше анархист, но нямаше нищо против полковникът да си е полковник. Беше доволен, гордееше се и се ласкаеше сякаш и анархистите си имаха полковник и през месеците на тяхното познанство му се струваше, че е създал този полковник или поне го е издигнал и беше щастлив така, както човек може да бъде щастлив от участието си в издигането на някоя campanile, та дори и на старата църква в Торчело.

Барманът беше чул разговора, или по-скоро дръзката реплика, и беше много доволен.

Вече беше изпратил товарния асансьор за джин „Гордън“ и „Кампари“.

— Пристигат с онова ръчно управляемо устройство. Как вървят нещата в Триест?

— Горе-долу както си ги представяш.

— Аз дори не мога да си ги представя.

— Не се напрягай — каза полковникът — и няма да получиш хемороиди.

— Не бих имал нищо против, ако бях полковник.

— И аз нямам нищо против.

— Сили няма да ти останат, както от разхлабително.

— Не казвай на почтения Пачарди.

За двамата това беше шега, тъй като почтеният Пачарди беше министър на отбраната на Италианската република. Беше връстник на полковника и се беше сражавал храбро в Първата световна война, а също и в Испания — като командир на батальон — и там полковникът се беше запознал с него, когато беше военен наблюдател. Сериозността, с която почтеният Пачарди заемаше поста министър на отбраната на една неспособна да се отбранява страна, свързваше полковника и бармана. И двамата бяха доста практични мъже и образът на почтения Пачарди, който се грижеше за отбраната на Италианската република, засилваше чувството им за хумор.

— Горе, при нас е забавно — каза полковникът — и на мен ми харесва.

— Трябва да механизираме почтения Пачарди — каза барманът — и да го снабдим с атомна бомба.

— Имам три в багажника — каза полковникът. — От новия модел, с всичките им такъми. Не трябва да го оставяме невъоръжен. Трябва да му доставим ботулизъм и антракс.

— Не можем да изневерим на почтения Пачарди. По-добре е да живееш един ден като лъв, отколкото сто години като овца.

— По-добре е да умреш прав, отколкото да живееш на колене. Макар че много често е по-добре веднага да легнеш по корем, ако искаш да останеш жив.

— Без провокации, господин полковник.

— Ще ги душим с голи ръце — каза полковникът. — Милиони ще се вдигнат на оръжие само за една нощ.

— С чие оръжие? — попита барманът.

— Ще бъдат взети необходимите мерки. Това е само етап от Грандиозния план.

Точно в този момент на вратата се появи шофьорът. Полковникът усети, че докато бяха разговаряли, не беше наблюдавал вратата, а винаги се дразнеше, когато притъпяваше бдителността си или не се грижеше за безопасността си.

— Защо, по дяволите, се забави толкова много, Джаксън? Ще пиеш ли нещо?

— Не, благодаря, сър.

Ах, ти, превзет негоднико, помисли полковникът. Трябва вече да престана да се отнасям лошо с него, поправи се той.

— Тръгваме след минута — каза полковникът. — Опитвах се да науча италиански от моя приятел тук.

Той се обърна и потърси с очи миланските спекуланти, но те си бяха отишли.

Започвам да ставам ужасно бавен, помисли си той. Един ден някой ще ме пипне. Нищо чудно това да бъде и почтеният Пачарди.

— Колко ти дължа? — попита той рязко бармана.

Барманът му каза сумата и го погледна с умните си италиански очи, които вече не бяха весели, макар че от ъгълчетата им все още се излъчваха весели бръчици. Дано всичко с него да е наред, мислеше той. Моля се на бога или на каквото и да е да не му се случи нищо лошо.

— Довиждане, господин полковник — каза той.

— Ciao[3] — отвърна полковникът. — Джаксън, сега ще се спуснем по дългата рампа и право на север към мястото, където са закотвени малките моторници. Лакираните. Ето го носача с двата куфара. Трябва да го оставим да ги носи, такъв е редът тук.

— Слушам, сър — каза Джаксън.

Двамата излязоха от бара, без да погледнат никого.

На imbarcadero[4] полковникът даде бакшиш на мъжа, който беше донесъл двата куфара, и се огледа за някой познат лодкар.

Не позна човека в моторницата, която пристигна първа на неговия знак, но лодкарят каза:

— Добър ден, господин полковник. Аз съм на ред.

— Колко струва до „Грити“?

— Знаете не по-зле от мене, господин полковник. Ние не се пазарим. Имаме твърда тарифа.

— Каква е тарифата?

— Три хиляди и петстотин.

— А с vaporetto можем да отидем за шейсет.

— Нищо не ви пречи — каза лодкарят, възрастен човек с червено, но добродушно лице. — Няма да ви закарат чак до „Грити“, а ще ви оставят на imbarcadero до „Хари“. Оттам можете да телефонирате и някой от „Грити“ да дойде за багажа ви.

Какво ли бих купил с тези проклети три хиляди и петстотин лири? А старецът е добряк.

— Желаете ли да изпратя с вас ей онзи човек? — той посочи един съсипан старец, който беше „момче“ за всичко, изпълняваше поръчки на пристаните, винаги готов да направи нежелана услуга, като прихване за лакът качващ се или слизащ пътник, да помогне, когато никой не искаше помощта му, а ако се откажеха от жеста му, той се покланяше с протегната напред стара филцова шапка. — Той ще ви заведе до vaporetto. Те са през двайсет минути.

— По дяволите — каза полковникът. — Закарай ни до „Грити“.

— Con piacere[5] — отговори лодкарят.

Полковникът и Джаксън се спуснаха в моторницата, която приличаше на бързоходна лодка. Блестеше от лака и беше поддържана с любов; движеше се от малък двигател на фиат, изслужил времето си в колата на някакъв провинциален лекар, а след това купен от едно гробище за коли — такива огромни гробища човек винаги открива в нашия свят около всяко населено място, — ремонтиран и приспособен за нов живот по каналите на този град.

— Върви ли двигателят? — попита полковникът. Чуваше го как издава звуци като ударен танк или трактор, само че шумът беше по-слаб, защото не му достигаше сила.

— Горе-долу — отговори лодкарят, като завъртя свободната си ръка.

— Трябва да си купиш най-малкия модел, който „Универсал“ произвежда. Това е най-добрият и най-лекият лодков Двигател.

— Да — съгласи се лодкарят. — И още колко работи ми трябват!

— Може би годината ще се окаже добра.

— Винаги има надежда. От Милано идват много pescecani да играят комар в Лидо. Но никой няма да пожелае да пътува втори път специално с нея. Като лодка не е лоша. Удобна, приятна. Е, разбира се, не е красива като гондолата. Но има нужда от двигател.

— Бих могъл да ти намеря един двигател от джип. Бракуван, но ще си го оправиш.

— Не говорете така — каза лодкарят. — Това не е възможно. Не искам да мисля за такова нещо.

— Можеш да си мислиш. Говоря истината.

— Сериозно?

— Разбира се. Не ти обещавам със сигурност, но ще видя какво мога да направя. Колко деца имаш?

— Шест. Две момчета и четири момичета.

— Не е трябвало да вярваш много в Режима, дявол да го вземе. Само шест.

— Не съм вярвал в Режима.

— Не ме баламосвай — каза полковникът. — Съвсем естествено е да си вярвал. Мислиш ли, че ще имам нещо против, след като сме победили?

Бяха минали през най-скучната част на канала — от Пиацеле Рома до Ка’Фоскари. Макар че нито една негова част не е скучна, мислеше полковникът.

Не може навсякъде да има дворци и църкви. Тук съвсем не е скучно. Погледни надясно, към ширборда, помисли си той, нали съм във водата. Видя дълга, ниска, приятна сграда, а до нея имаше trattoria[6].

Трябва да живея тук. Пенсията ще ми стига. Никакъв „Грити палас“. Стая в една такава къща с приливите, отливите и лодките, преминаващи край нея. Сутрин бих могъл да чета, а докато стане време за обяд — да се разхождам из града и всеки ден да гледам платната на Тинторето в „Академия“ и „Скуола Сан Роко“. Ще се храня в добри евтини ресторантчета зад пазара или може би жената, която се грижи за къщата, ще готви вечер.

Мисля, че би било по-добре да обядвам навън и да се разхождам. Този град е добър за разходки. Дори мисля, че може би е най-добрият. Никога не ми се е случвало да се разхождам в него и да не ми е забавно. Ще мога да го опозная много добре и тогава наистина ще стане мой.

Странен, объркан град — да преминаваш от една част в друга е по-интересно, отколкото да решаваш кръстословици. Едно от малкото неща, което ни прави чест, е, че не го бомбардирахме, а на тях им прави чест, че се, отнесоха към него с уважение.

Господи, обичам го, каза си той, и съм толкова щастлив, че участвувах в отбраната му още като хлапак, без да зная достатъчно езика. Аз дори не го бях видял както трябва до онзи ясен зимен ден, когато отидох да ми превържат една малка рана и на връщане го зърнах как се издига от морето. Merde, мислеше той, справихме се много добре през онази зима горе, където се съединяват реките.

Как бих искал още веднъж да мина през онзи бой. С опита си и с всичко, което имаме сега. Но и те биха имали не по-малко, а главният проблем си остава същият, разликата е само в това, кой има превъзходство във въздуха.

През цялото време беше наблюдавал как носът на разнебитената красиво лакирана лодка, изящно обкована с добре излъскан навсякъде месинг, пореше тъмната мътна вода, преодолявайки незначителни трудности.

Преминаха под белия мост и под незавършения дървен мост. Вдясно от тях беше червеният мост, после оставиха зад себе си първия висок бял мост. Следваше черният железен ажурен мост на канала, водещ към Рио Нуово. Лодката мина покрай двата стълба, свързани с верига, без да се докосват. Като нас, помисли полковникът. Прибоят ги блъскаше и той забеляза как веригите бяха издълбали дървото от времето, когато ги беше видял за първи път. Това сме ние, мислеше той. Това е нашият паметник. А колко са нашите паметници в каналите на този град?

После продължиха бавно до големия фенер вдясно от входа за Канале Гранде; там моторът започна звънката си агония, която увеличи малко скоростта.

Ето че стигнаха до „Академия“ и минаха под нея между колоните, разминавайки се с тежко натоварена черна дизелова лодка, пълна догоре с нарязани на парчета трупи — дърва за отопление на влажните къщи в морския град.

— Това е бук, нали? — попита лодкаря полковникът.

— Бук и някакво друго, по-евтино дърво, чието име не мога да си спомня в момента.

— За огнището букът е като антрацитните въглища за печката. Къде секат тези букови дървета?

— Не съм планинец. Но мисля, че идват отгоре, отвъд Басано, от другата страна на Грапа. Ходих в Грапа да видя къде е погребан брат ми. Направиха екскурзия от Басано, отидохме до голямото ossario. Но се върнахме през Фелтре. Когато слизахме към долината, видях, че от другата страна има хубава гориста местност. Спуснахме се по военния път, влачеха много дърва.

— През коя година е убит брат ти на Грапа?

— През осемнайсета. Беше патриот, запали се от речите на д’Анунцио и се записа доброволец, преди да извикат набора му. Дори не го познавахме още добре — толкова рано ни напусна.

— Колко братя бяхте?

— Шест. Загубихме двама край Изонцо, един на Баинзица и един на Карсо. След това загубихме и този, за когото ви казах, на Грапа, и останах само аз.

— Ще ти изпратя този проклет двигател от Джип, с всичките му такъми — каза полковникът. — Край на тъжните разговори. Да потърсим местата, където живеят приятелите ми.

Движеха се нагоре по Канале Гранде и не беше трудно да открие къде живеят приятелите му.

— Това е къщата на графиня Дандоло — каза полковникът.

А после си помисли: над осемдесетте е, а е весела като момиче и изобщо не се страхува от смъртта. Боядисва в червено косата си и това много й отива. Тя е добър компаньон и възхитителна жена.

Нейният palazzo[7] беше приятен на вид, построен встрани от Канала, с градина отпред и със собствен пристан, където бяха пристигали много гондоли през годините и бяха докарвали сърдечни, весели, тъжни и разочаровани хора. Но повечето са били весели, защото им е предстояло да се срещнат с графиня Дандало.

Движеха се с усилие по Канала срещу студения вятър, духащ откъм планините, къщите се открояваха ясно, както в зимен ден, денят всъщност беше зимен, и сега те видяха старото вълшебство на града и неговата красота. За полковника тази красота имаше особен смисъл, защото той познаваше много от обитателите на palazzos и знаеше за какво се бяха използували тези, в които сега никой не живееше.

Ето къщата на майката на Алварито, помисли той, но не каза нищо.

Тя почти не живее тук, а в една вила край Тревизо, където има дървета. Отегчена е от Венеция, защото в този град няма дървета. Загубила е прекрасния си съпруг и сега в действителност не я интересува нищо, освен домакинството.

Но по едно време семейството дало къщата под наем на Джордж Гордън, лорд Байрон, и сега никой не спи в леглото му, нито пък в другото легло, два етажа по-долу, където той е прекарвал нощите с жената на гондолиера. Те не са святи, нито пък са някакви реликви. Просто са две излишни легла, неизползувани след това по разни причини, може би от уважение към лорд Байрон, когото много обичали в града, независимо от всичките му прегрешения. В този град, за да си обичан, трябва да си мъжко момче. Никой не е проявявал какъвто и да е интерес към Робърт Браунинг, нито към госпожа Браунинг, нито пък към кучето им. Те не са били венецианци, независимо от това, че той е пишел много добре за града. А какво е мъжко момче, попита се той. Използуваш го често и би трябвало да можеш да го обясниш. Мисля, че това е човек, който си прави играта и си носи последиците. Или просто човек, готов да си плати за играта. Нямам предвид театъра, макар че театърът е прекрасно нещо.

Видя малка вила, надвиснала над водата, грозна като сграда, която може да се види от влака от Хавър или Шербург, правещ връзка с парахода, когато се влиза в предградията на Париж. Вилата, отрупана със занемарени дървета, не беше привлекателна за живеене. И все пак, помисли полковникът, той е живял там.

Обичали са го заради таланта му, а и защото е бил порочен и смел. Бедно еврейско момче, той завладял страната с таланта и реториката си. Не съм срещал по-злочест и в същото време по-подъл тип. Но човекът, с когото мисля, че мога да го сравня, не заложи всичко, което имаше, а отиде на война — Габриеле д’Анунцио (винаги съм се чудил какво е истинското му име, защото никой не се казва д’Анунцио[8] в една практична страна; може би той не е бил евреин, пък и какво значение има дали е бил или не) премина през различните видове войски, както през прегръдките на различни жени.

Всички войски, в които беше служил д’Анунцио, не бяха тежки и бойните задачи изпълняваха бързо и без затруднение, с изключение на пехотата. Спомни си как като наблюдател д’Анунцио беше загубил едното си око при самолетна катастрофа над Триест или над Пола и винаги след това носеше превръзка, а хората, които не знаеха, защото тогава всъщност никой не знаеше какво се беше случило, мислеха, че окото му е било избито при Велики или Сан Микеле, или на някое друго злощастно място отвъд Карсо, където всички бяха избити или осакатени. Но д’Анунцио наистина винаги извършваше геройски жестове. А пехотинците имат особен занаят, мислеше полковникът, най-особения. Той, Габриеле, летеше, но не беше летец. Служеше в пехотата, но не беше пехотинец, а претенциите му винаги бяха големи.

И полковникът си спомни как веднъж като командир на взвод от първи ешелон беше стоял в дъжда през една от безконечните зими — тогава валеше непрекъснато или поне винаги когато имаше парад, или се държаха речи пред войниците — а д’Анунцио, с избитото око, покрито с превръзка, с лице, бяло като коремчето на писия, току-що докарана на пазара и наредена така, че тъмната й страна е скрита, с вид на мъртвец на втория ден след смъртта, крещеше: „Morire non a basta!“[9]. Полковникът, тогава лейтенант, си беше помислил: „Какво повече, дявол да го вземе, искат от нас?“

Но беше изслушал речта и накрая, когато подполковник д’Анунцио, писател и национален герой, удостоверен и истински, ако изобщо има герои, а полковникът не вярваше в героите, помоли за едноминутно мълчание в памет на славно загиналите, той застана мирно. Но взводът, който не беше слушал словото, тъй като тогава нямаше високоговорители, и войниците не чуваха оратора добре, отговори дружно, като един човек, в паузата за едноминутно мълчание в памет на славно загиналите, с плътно и отекващо „Evviva d’Annunzio!“[10]

Д’Анунцио и друг път се беше обръщал към тях след победи и преди поражения и те знаеха какво трябва да извикат, ако ораторът направи пауза.

Полковникът, тогава лейтенант, привързан към своя взвод, се беше присъединил към тях и беше изрекъл „Evviva d’Annunzio!“ като заповед, освобождавайки от отговорност всички, които не бяха слушали словото, речта или обръщението, и опитвайки се да сподели вината им скромно, както един лейтенант може да се опита да направи нещо — не става дума да задържи незащитима позиция или да насочи разумно своята част в атака.

А сега минаваха покрай къщата, където нещастното съсипано момче беше живяло със своята велика, тъжна и недостатъчно обичана актриса. Спомни си прекрасните й ръце, нейното така преобразяващо се лице — то не беше красиво, но изразяваше и любов, и великолепие, и радост, и тъга — и как движението на ръката й беше в състояние да накара всяко сърце да се разтупти, и си помисли: Господи, те са мъртви, а аз дори не знам къде е погребан нито единият, нито другият. Така ми се ще да вярвам, че са били щастливи в тази къща.

— Джаксън — каза той, — онази вила вляво беше собственост на Габриеле д’Анунцио — велик писател.

— Да, сър — отговори Джаксън. — Радвам се, че научих. Не бях чувал за него.

— Ще ти кажа какво е написал, ако изобщо искаш да прочетеш нещо от него. Има няколко добри превода на английски.

— Благодаря, сър. Бих искал да прочета нещо, когато имам време. Къщата изглежда удобна. Как се казваше той?

— Д’Анунцио — отговори полковникът. — Писател.

И добави негласно, защото не желаеше да смущава Джаксън, нито да се държи предизвикателно, както бе правил вече няколко пъти през този ден: писател, поет, национален герой, изразител на диалектиката на фашизма, мрачен егоист, авиатор, командир или пътник в първия от щурмуващите бързоходни торпедни катери, подполковник от пехотата, без да знае да командува както трябва нито рота, нито взвод, великият, очарователен автор на „Motturno“[11], когото уважаваме, и негодник.

Нагоре пред тях беше Санта Мария дел Джилио — мястото, където се пресичаха пътищата на гондолите, а зад него — дървеният пристан на „Грити“.

— Това е хотелът, където ще отседнем, Джаксън.

Полковникът посочи триетажния, боядисан в розово, малък, приятен на вид дворец, който излизаше на Канала, Филиал на „Гранд хотел“ в миналото, сега той беше самостоятелен хотел, и то много добър. Беше може би най-добрият хотел, ако не желаеш да любезничат с теб, да ти досаждат или да ти се подмазват — в един град с големи хотели, и полковникът го обичаше.

— Вижда ми се добър, сър.

— Добър е — каза полковникът.

Моторницата се доближи елегантно до подпорите на кея. Всяко движение, което тя прави, мислеше полковникът, е тържество на храбростта на застаряващия двигател. Сега нямаме бойни коне като стария „Травълър“ или като „Лизет“ на Марбо, който се би лично при Айлау. Имаме храбростта на отживели времето си колянови валове, които отказват да се счупят, глави на цилиндри, които не избиват, макар че имат право да го сторят, и прочее.

— Вече сме на кея, сър — каза Джаксън.

— Къде другаде можем да бъдем, по дяволите, човече. Хайде, скачай долу, докато аз се оправя с този спортсмен.

Той се обърна към лодкаря и каза:

— Беше три хиляди и петстотин, нали?

— Да, господин полковник.

— Няма да забравя за стария двигател от джип. Вземи това — да купиш овес за коня си.

Носачът, който поемаше куфарите от Джаксън, чу и се засмя:

— Никой ветеринарен лекар не ще може да излекува неговия кон.

— Все още бяга — отговори лодкарят.

— Но не печели на състезания — каза носачът. — Кав сте, господин полковник?

— По-добре не може и да се желае — отговори полкокникът. — А как са членовете на Ордена?

— Всички са добре.

— Хубаво. Ще вляза да се видя с Великия магистър.

— Той ви чака, господин полковник.

— Нека да не го караме да чака, Джаксън — каза полковникът. — Можеш да отидеш с този джентълмен във фоайето и да помолиш да ме регистрират. Погрижи се сержантът да получи стая — обърна се той към носача. — Ще останем само тази нощ.

— Барон Алварито беше тук и ви търсеше.

— Ще го намеря в „Хари“.

— Добре, господин полковник.

— Къде е Великия магистър?

— Ще го потърся.

— Кажи му, че ще бъда в бара.

[1] Спекуланти (итал.). — Б.пр. ↑

[2] Тук: финансов магнат. — Б.пр. ↑

[3] Довиждане (итал.). — Б.пр. ↑

[4] Пристан (итал.). — Б.пр. ↑

[5] С удоволствие (итал.). — Б.пр. ↑

[6] Гостилница (итал.). — Б.пр. ↑

[7] Дворец (итал.). — Б.пр. ↑

[8] Благовест (итал.). — Б.пр. ↑

[9] Да умреш — това все още не е достатъчно! (итал.). — Б.пр. ↑

[10] Да живее д’Анунцио! (итал.). — Б.пр. ↑

[11] „Ноктюрно“ (итал.). — Б.пр. ↑

Глава седма

Барът беше в дъното на фоайето на „Грити“, макар че фоайе, помисли полковникът, не е точната дума, с която може да се нарече тази привлекателна входна зала. Май Джото беше дал дефиниция на окръжността, помисли той. Не, това е в математиката. Той помнеше и харесваше най-много следния анекдот за художника: „Беше лесно“ — казал Джото, след като начертал правилна окръжност. От кого, по дяволите, беше чул това и къде?

— Добър вечер. Таен съветнико — каза той на бармана, който не беше щатен член на Ордена, но полковникът не искаше да го обиди. — Какво мога да направя за теб?

— Пийте, господин полковник.

Полковникът погледна през прозорците и вратата на бара към водите на Канале Гранде. Виждаше се високият черен стълб, на който завързваха гондолите, и зимната светлина на късния следобед върху брулената от вятъра вода. Отвъд Канала беше старият Дворец; един шлеп, черен и внушителен, се движеше нагоре по Канала, широкият му нос тласкаше вълната, макар че вятърът не беше насрещен.

— Приготви ми много сухо мартини — каза полковникът. — Двойно.

Точно в този момент в бара влезе оберкелнерът. Беше в официално облекло на главен келнер. Притежаваше нравствена красота, както би трябвало да бъде при всеки човек. Усмивката му извираше от сърцето или оттам, където е центърът на тялото, и се появяваше, искрена и красива, на повърхността — лицето.

Имаше изящно лице с дълъг прав нос, какъвто имат хората от онази част на Венето, където се беше родил той, ласкави, весели, честни очи и благородна, присъща на възрастта му бяла коса — беше с две години по-възрастен от полковника.

Приближи се, усмихвайки се мило, и в същото време затворнически, защото двамата имаха много общи тайни, и протегна длан — едра, дълга, силна, широка, добре поддържана, както подобаваше и беше необходимо за неговата длъжност, а полковникът протегна своята — два пъти простреляна и леко обезформена. Така беше осъществена връзката между двамата стари жители на Венето, двамата мъже и братя, обединени от членството си в човешкия род, единствения клуб, където всеки от тях плащаше членски внос, и в същото време братя, свързани от любовта си към една стара страна, видяла много сражения, страна, винаги победоносна в поражението, която и двамата бяха отбранявали в младостта си.

Ръкуването им продължи само толкова, колкото беше нужно, за да почувствуват здраво връзката и удоволствието от срещата. После Maitre d’Hotel[1] възкликна:

— Господин полковник!

Полковникът отговори:

— Gran Maestro[2]!

След това го покани да пийнат заедно, но и Maitre d’Hotel каза, че е на работа. Беше невъзможно и забранено.

— … е забранено — каза полковникът.

— Разбира се — отговори Gran Maestro, — но всеки трябва да изпълнява задължението си, а тук правилата са умерени и ние сме длъжни да ги спазваме, особено аз.

— Ненапразно си Gran Maestro — каза полковникът.

— Донеси ми едно малко „Карпано punto e mezzo“[3] — каза Gran Maestro на бармана, който все още не беше член на Ордена поради някаква незначителна, неопределена, неформулирана причина. — Да пием за ordine[4].

И така, нарушавайки наредбите и принципите на поведение, забравяйки за личния пример, полковникът и Gran Maestro гаврътнаха питието си. Не бързаха, а и Gran Maestro не се притесняваше. Те просто го изпиха наведнъж.

— А сега да обсъдим работите на Ордена — каза полковникът. — Нали сме в тайната стая?

— Да — отсече Gran Maestro. — Или аз я обявявам за тайна стая.

— Продължавай — каза полковникът.

Орденът — чисто фиктивна организация — беше основан в серия от разговори между Gran Maestro и полковника. Името му беше El Ordine Militar, Nobile у Espirituoso de los Caballeros de Brusadelli[5]. Полковникът и оберкелнерът говореха испански, и тъй като смятаха този език за най-подходящ при основаването на ордени, бяха го използували, за да назоват своя орден. Той носеше името на един особено прочут мултимилионер — милански спекулант, който не плащаше данъци. По време на бракоразводното дело, в спора за подялбата на имуществото той беше обвинил публично младата си жена, че го е лишила от разсъдък посредством своите необичайни сексуални изисквания.

— Gran Maestro — каза полковникът, — има ли някакво известие от нашия Преподобен предводител?

— Нито дума. Тези дни той мълчи.

— Сигурно мисли.

— Сигурно.

— Може би крои нови, още по-забележителни и позорни действия.

— Може би. Нищо не ми е съобщил.

— Но ние можем да му вярваме.

— Докато умре — каза Gran Maestro. След това може да се пържи в ада, а ние ще тачим паметта му.

— Джорджо — каза полковникът, — дай на Gran Maestro още едно силно „Карпано“.

— Ако това е заповед каза Gran Maestro, — мога само да се подчиня.

Те се чукнаха.

— Джаксън! — извика полковникът. — Отдай се на светски удоволствия. Разрешавам ти да идваш тук за храна. Не искам да те виждам до утре преди единайсет часа във фоайето, освен ако изпаднеш в беда. Имаш ли пари?

— Тъй вярно, сър — каза Джаксън и си помисли: Старият кучи син наистина е смахнат, както се говори. Би могъл да ме повика, вместо да ми крещи.

— Изчезвай от погледа ми — каза полковникът.

Джаксън беше влязъл в бара и стоеше пред него в нещо, наподобяващо позата мирно.

— Омръзна ми да те гледам, защото се тревожиш, а не се забавляваш. За бога, развесели се малко.

— Слушам, сър.

— Разбра ли какво казах?

— Тъй вярно, сър!

— Повтори.

— Роналд Джаксън, пети взвод, личен номер 100678, ще се яви във фоайето на хотел „Грити“ в единайсет часа утре сутринта, не зная датата, сър, и няма да се мярка пред очите на господин полковника, а ще се забавлява. Или — добави той — ще направи всякакви разумни опити да постигне това.

— Извинявай, Джаксън — каза полковникът. — Аз съм…

— Разрешете да не се съглася с господин полковника — отговори Джаксън.

— Благодаря ти, Джаксън. Може и да не съм. Надявам се, че си прав. А сега спасявай се. Дадоха ти стая в хотела, или са длъжни да ти дадат, и можеш да идваш тук за храна. Опитай се да се забавляваш.

— Слушам, сър.

Когато той излезе, Gran Maestro попита полковника:

— Какво е момчето? Един от тъжните американци?

— Да — отговори полковникът. — Боже, колко много такива имаме! Мрачни, самодоволни, прехранени и лошо обучени. А за това, че са лошо обучени, вината е моя. Но имаме и добри момчета.

— Мислиш ли, че биха се справили като нас при Грапа, Пасубио и Басо Пиаве?

— Добрите — да. Може би по-добре. Но, виждаш ли, в нашата армия не застрелват дори за самонараняване.

— Господи! — каза Gran Maestro.

Спомниха си мъжете, решили да останат живи, без да мислят, че ако ти е писано да умреш в четвъртък, няма да умреш в петък, и как един войник слагаше торбичка с пясък върху крака на друг войник, за да няма следи от обгаряне с барут, и стреляше в своя приятел от такова разстояние, от което, по негова преценка, би могъл да рани прасеца, без да засегне костта, а след това стреляше втори път над бруствера, за да си създаде алиби. Те знаеха това и по тази причина, а и заради истинската, основателната омраза към всички, които печелеха от войната, бяха основали Ордена.

Знаеха и двамата, съхранили обичта и уважението си един към друг, как горките момчета, които не искаха да умират, си разделяха кибрита, за да си спестят с инфекцията следващата смъртоносна фронтална атака.

Знаеха как другите момчета слагаха големите петсантимови монети под мишницата си, за да предизвикат жълтеница. Знаеха също как по-богатите момчета в разни градове си инжектираха парафин под капачката на коляното, за да не отидат на война.

Знаеха как се използува чесънът за предизвикване на някои последици, които биха ги отървали от атака, знаеха всичко или почти всичко за останалите хитрости, защото единият беше сержант, а другият — лейтенант от пехотата, и двамата се бяха сражавали при трите ключови участъка — Пасубио, Грапа и Пиаве, където всичко това имаше смисъл.

Бяха се сражавали също в предишното нелепо клане при Изонцо и Карсо. Но и двамата се срамуваха заради хората, издали заповедта за него, и го смятаха за нещо позорно и глупаво, което трябва да бъде забравено. А полковникът го помнеше само като нещо поучително. И така, сега бяха основали Ордена на Брусадели — благороднически, военен и духовен орден — и той имаше само петима членове.

— Какви са новините за Ордена? — попита полковникът Gran Maestro.

— Повишихме готвача от „Магнифисънт“ в ранг Commendatore. Той се е държал като мъж три пъти на петдесетия си рожден ден. Приех изявлението му на доверие. Никога не е лъгал.

— Наистина. Никога не е лъгал. Но това е въпрос, чиято достоверност човек трябва да провери.

— Аз му повярвах. Изглеждаше опропастен.

— Спомням си го, когато беше мъжко момче и му викахме Сваляча.

— Anch io[6].

— Имаш ли някакви конкретни планове за дейността на Ордена през зимата?

— Не, Върховен командире.

— Смяташ ли, че трябва да зачетем почтения Пачарди?

— Както кажеш.

— Хайде да отложим — каза полковникът. Замисли се за момент и направи знак за още едно сухо мартини. — Мислиш ли, че можем да организираме чествуване и парад на някое историческо място, като Сан Марко или старата църква в Торчело, в чест на нашия велик патрон, преподобния Брусадели?

— Съмнявам се, че духовните власти ще разрешат това сега.

— Тогава да зарежем всички идеи за публична изява тази зима и да работим сред членовете за доброто на Ордена.

— Мисля, че това е най-разумно — каза Gran Maestro. — Ще се прегрупираме.

— А как се чувствуваш ти самият?

— Отвратително — каза Gran Maestro. — Имам ниско кръвно, язва и дългове.

— А щастлив ли си?

— Винаги. Обичам много работата си и срещам необикновени и интересни хора, предимно белгийци. Тази година пристигнаха те, вместо прелетните скакалци. Преди това бяха германците. Нали Цезар беше казал: „И най-храбрите от тях са белгийци.“ Но не и най-добре облечените.

— В Брюксел съм ги виждал доста добре облечени — каза полковникът. — Охранена, весела столица. Спечели, загуби или се оттегли.

— Трябвало е едно време да воюваме във Фландрия.

— Едно време не сме били родени — каза полковникът. — Следователно не сме могли и да воюваме.

— Вих искал да сме воювали на страната на Condottieri[7] — тогава е трябвало само да се надхитри врагът, и той е отстъпвал. Ти щеше да мислиш, а аз да предавам заповедите ти.

— Щеше да е нужно да завземем няколко града, за да научим противника да уважава нашия начин на мислене.

— И щяхме да разрушим градовете, ако противникът се отбраняваше — каза Gran Maestro. — Кои градове би превзел?

— Този не. Бих превзел Виченца, Бергамо и Верона. Не непременно в тази последователност.

— Би трябвало да превземеш още два.

— Зная — каза полковникът. Сега той се почувствува отново генерал и беше щастлив. — Смятам, че ще подмина Бреша. Той сам би се предал.

— А ти как си, Върховен командире? — попита Gran Maestro, защото не разбираше нищо от превземане на градове.

Чувствуваше се като у дома в своята малка къща в Тревизо, близо до бързата река, която течеше под старите й стени. Тревите се люлееха от течението, а рибата стоеше неподвижно в убежището си и се издигаше на повърхността, за да хваща насекомите, които докосваха водата в сумрака. Чувствуваше се като у дома и във всичките военни действия, в които участвуваха части, не по-големи от рота, и ги разбираше така добре, както разбираше сервирането в малка или в голяма трапезария.

Но когато полковникът отново се превръщаше в генерал, какъвто беше някога, и започваше да мисли за неща, така далечни за него, както висшата математика за човек с познания по аритметика, той не разбираше нищо и тяхната връзка ставаше изкуствена — искаше му се полковникът да се върне към неща, известни и на двамата по времето, когато бяха лейтенант и сержант.

— А какво би направил с Мантуа? — попита полковникът.

— Не знам, господин полковник. Не знам с кого се сражаваш, нито пък с какви сили разполагаш.

— Мисля, ти каза, че сме Condottieri, разквартирувани в този град или в Падуа.

— Полковник — отговори Gran Maestro сериозно. — Честно казано, не зная какви са били Condottieri, нито как са се били тогава. Само казах, че бих искал да се сражавам под твоето командуване през онези времена.

— Вече не съществуват такива времена — каза полковникът и очарованието беше разрушено.

По дяволите, може би никога не е съществувало никакво очарование, мислеше полковникът. Върви по дяволите! — каза си той. Зарежи тези работи и бъди човек, вече си на половин век.

— Ще пиеш ли още едно „Карпано“? — попита той Gran Maestro.

— Полковник, ще ми разрешиш ли да ти откажа заради язвата?

— Да. Да. Разбира се. Момче, как ти беше името, Джорджо? Още едно сухо мартини. Secco, molto secco e doppio[8].

Моят занаят, помисли си той, не е да разрушавам очарованието. Моят занаят е да убивам въоръжени хора. Необходимо е очарованието да бъде въоръжено, ако аз трябва да го разрушавам. Но ние убихме много неща, които не бяха въоръжени. Добре, разрушителю на очарованието, вземи си думите назад.

— Gran Maestro — каза той, — ти сега си Gran Maestro на… Condottieri.

— Те бяха… преди много години, Върховен командире.

— Точно така! — съгласи се полковникът.

Но очарованието беше разрушено.

— Ще се видим за вечеря — каза полковникът. — Какво има?

— Ще имаме всичко, което пожелаеш, а ако нещо нямаме, ще изпратя да го донесат.

— Имате ли пресни аспержи?

— Знаеш, че през този месец нямаме. Карат ги през април, и то от Басано.

— Тогава измисли нещо и аз ще го ям — каза полковникът.

— Колко души ще бъдете? — попита le Maitre d’Hotel.

— Двама — каза полковникът. — В колко часа затваряте le bistro[9]?

— Ще сервираме вечерята, когато пожелаете да се храните, господин полковник.

— Ще се опитам да бъда тук по нормално време. Довиждане, Gran Maestro — каза той, усмихна се и подаде на Gran Maestro деформираната си ръка.

— Довиждане; Върховен командире — отговори Gran Maestro и очарованието отново съществуваше, почти недокоснато.

Но то не беше почти недокоснато — полковникът знаеше това и си помисли; Защо винаги съм такова копеле, защо не мога да зарежа този военен занаят и да бъда учтив и добър човек, какъвто бих искал да бъда?

Опитвам се винаги да бъда справедлив, а съм груб и брутален и съвсем не ми е чуждо подмазването към по-висшите и към света. Би трябвало да съм по-добър човек с по-малко глиганска кръв през малкото време, което ми остава да живея. Ще опитаме тази вечер. С кого, помисли той, и къде, и господ да ми е на помощ да не се държа лошо.

— Джорджо — каза той на бармана, чието лице беше било като на прокажен, но без подутините и сребристото сияние.

Джорджо всъщност не харесваше особено полковника или може би не го беше грижа за никого, защото беше роден в Пиемонт. Това е естествено у студените хора от една погранична област. Населението на пограничните области е недоверчиво и полковникът не очакваше тези хора да му дадат нещо, което не притежаваха.

— Джорджо — каза той на бледоликия барман, — моля те, пиши всичко на моя сметка.

Излезе, вървейки, както винаги, с леко пресилена самоувереност, дори и тогава, когато не беше нужно, с вечно възобновяваното намерение да бъде учтив, почтен и добър. Поздрави портиера, негов приятел и помощник-управител, който говореше суахили, защото някога е бил пленник в Кения, много симпатичен човек, млад, енергичен, красив — той може би все още не членуваше в Ордена, но имаше голям опит.

— A cavaliere ufficiale[10], който управлява това място? — попита той. — Моя приятел?

— Няма го тук — каза помощник-управителят. — Само в момента естествено — добави той.

— Поздрави го. И някой да ми покаже стаята.

— Тя е същата, в която отсядате винаги. Все още държите на нея, нали?

— Да. Погрижихте ли се за сержанта?

— Разбира се.

— Добре — каза полковникът.

Той тръгна към стаята си, придружен от момчето, което носеше куфара му.

— Оттук, господин полковник — каза то, когато асансьорът спря на най-горния етаж с леко раздрусване.

— Не можеш ли да управляваш асансьор както трябва? — попита полковникът.

— Не, господин полковник — отговори момчето. — Токът е непостоянен.

[1] Оберкелнер (фр.). — Б.пр. ↑

[2] Велик магистър (итал.). — Б.пр. ↑

[3] Вид аперитив (итал.). — Б.пр. ↑

[4] Орден (итал.). — Б.пр. ↑

[5] Военен, аристократичен и духовен орден на кавалерите на Брусадели (исп). — Б.пр. ↑

[6] Аз също (итал.). — Б.пр. ↑

[7] Пълководци (итал.), кондотиери (истор.). — Б.пр. ↑

[8] Сухо, много сухо и двойно (итал.). — Б.пр. ↑

[9] Кръчма (фр.). — Б.пр. ↑

[10] Тук: управителят (итал.) — Б.пр. ↑

Глава осма

Полковникът не каза нищо и тръгна пред момчето към дъното на коридора. Коридорът беше просторен, широк, висок, между вратите на стаите откъм страната на Канале Гранде имаше доста голямо разстояние. Тъй като сградата беше строена като дворец, всички стаи бяха с прекрасна гледка, освен предвидените за прислугата.

На полковника му се стори, че вървяха дълго, макар че всъщност не беше така. Когато се появи келнерът, който обслужваше стаята, нисък, мургав, със стъклено око, пробляскващо в лявата кухина, неспособен да се усмихне свободно, с истинската си усмивка, докато вкарваше големия ключ в ключалката, на полковника му се прииска вратата да се отвори по-бързо.

— Отвори — каза той.

— Ще отворя, господин полковник — отговори келнерът. — Знаете тези ключалки…

Да, мислеше полковникът. Зная ги, но ми се ще най-после да отвори.

— Как е семейството ти? — попита той келнера, който беше отворил широко вратата и полковникът стоеше вече в стаята с високия, тъмен, добре полиран armoire[1], с двете удобни легла, огромния полилей и гледката през все още затворените прозорци към развълнуваната от вятъра вода на Канале Гранде.

Сега, на краткотрайната, отслабваща зимна светлина Каналът беше сив като стомана и полковникът каза:

— Арналдо, отвори прозорците.

— Духа много, господин полковник, пък и стаята не е добре отоплена, защото няма достатъчно електричество.

— Защото няма достатъчно дъждове — каза полковникът. — Отвори прозорците. До един.

— Както желаете, господин полковник.

Келнерът отвори прозорците и северният вятър нахлу в стаята.

— Моля те, обади се в портиерната и помоли да се свържат с този номер.

Келнерът проведе разговора, докато полковникът беше в банята.

— Графинята не е вкъщи, господин полковник — каза той. — Мислят, че може би ще я намерите в „Хари“.

— Всичко на този свят може да се намери в „Хари“.

— Да, господин полковник. Освен може би щастие.

— Дявол да го вземе, ще намеря и щастие — увери го полковникът. — Щастието, както знаеш, е на различни места.

— Известно ми е — каза келнерът. — Донесъл съм и кампари и бутилка джин „Гордън“. Да ви приготвя ли кампари с джин и сода?

— Ти си добро момче. Откъде ги донесе? От бара ли?

— Не. Купих ги, докато ви нямаше, за да не харчите пари в бара. Там е много скъпо.

— Имаш право — съгласи се полковникът. — Но не е трябвало да влагаш парите си в такова начинание.

— Рискувах. И двамата сме го правили много пъти. Джинът беше по три хиляди и двеста лири, но съм го купил редовно. Кампарито — осемстотин.

— Ти си едно много добро момче — каза полковникът. — Хубави ли бяха патиците?

— Жена ми още говори за тях. Никога не бяхме яли диви патици, защото са толкова скъпи и не са за нас. Но съседите й казаха как да ги приготви и после ги изядохме заедно. Никога не съм знаел, че нещо може да бъде толкова прекрасно на вкус. Невероятно удоволствие е да стиснеш между зъбите си малко парченце месо.

— И аз мисля така. Няма нищо по-чудно на вкус от тези тлъсти патици, които гнездят зад желязната завеса. Полетът им минава през огромните житници край Дунава. Сега идват само отделни ята, но ги е имало и преди да започнат да стрелят по тях.

— Не разбирам нищо от стрелбата за развлечение. Бяхме прекалено бедни.

— Но във Венето много хора без средства ходят на лов.

— Да. Разбира се. През цялата нощ се чуват изстрелите им. Но ние бяхме още по-бедни. Бяхме по-бедни, отколкото можете да си представите, господин полковник.

— Мисля, че мога да си представя.

— Може би — каза келнерът. — Жена ми запази перушината и каза да ви благодаря.

— Ако вдругиден имаме късмет, ще убием много. От големите патици със зелените глави. Кажи на жена си, че ако ми провърви, ще вкусите патици; дебели като прасета, охранени при руснаците, с красива перушина.

— А какво е вашето отношение към руснаците, ако не е тайна, господин полковник?

— Те са нашият потенциален враг. Така че, като войник, аз съм готов да воювам с тях. Но те ми се нравят много и аз не познавам по-прекрасни и по-сходни с нас хора.

— Никога не съм имал щастието да се запозная с тях.

— И това ще стане, момче. Ще стане. Освен ако почтеният Пачарди ги задържи при Пиаве, реката, която вече е останала без вода. Източили са я за водноелектрическите централи. Навярно почтеният Пачарди ще реши да воюва там. Но едва ли ще воюва дълго.

— Не познавам почтения Пачарди.

— Аз го познавам — каза полковникът. — А сега помоли да се обадят в „Хари“ и да проверят дали графинята е там. Ако я няма, да позвънят отново у тях.

Полковникът изпи питието, което Арналдо, келнерът със стъкленото око, му беше приготвил. Не искаше да пие и знаеше, че е вредно за него.

Но той го погълна със своята глиганска свирепост, както беше поглъщал всичко през целия си живот, и се придвижи, все още с котешки стъпки, но вече като стар котарак, до отворения прозорец и погледна към огромния Канал, който ставаше мрачен, сякаш Дега го беше нарисувал през един от най-мрачните си дни.

— Много ти благодаря за питието — каза полковникът, а Арналдо, който говореше по телефона, кимна и се усмихна със стъкленото си око.

Как бих искал да няма това стъклено око, помисли полковникът. Ти обичаш единствено хората, които са се сражавали или са осакатени.

Другите са прекрасни, ти ги харесваш и сте добри приятели. Но истинска нежност и обич изпитваш само към онези, били там и получили наказанието, което всеки получава, ако отиде там за дълго.

Да, аз се лепя за осакатените, помисли той, като поглъщаше питието, което не искаше да пие. Обичам всеки кучи син, ранен здравата, както би бил човек, ако стои там дълго.

Да, каза другата, добрата му страна. Обичаш ги.

По-добре би било да не обичам никого, помисли полковникът, а да се забавлявам.

Но ти не можеш да се забавляваш, каза добрата му страна, ако не обичаш.

Добре. Обичам повече от най-проклетия кучи син под слънцето, каза полковникът, но не на глас.

А на глас попита:

— С кого разговаряш, Арналдо?

— Чиприяни още не е там — отговори келнерът. — Чакат го всеки момент. Няма да затварям, защото може да дойде.

— Скъпа процедура — каза полковникът. — Съобщи ми кой е там, за да не губим време. Искам да знам точно кой е там.

Арналдо прошепна нещо в слушалката. После я покри с ръка и се обърна към полковника:

— Говоря с Еторе. Той казва, че барон Алварито го няма. Граф Андреа е там и е доста пиян, твърди Еторе, но не чак толкова, че да не можете да се повеселите заедно. Компанията от дами, постоянни следобедни посетителки на ресторанта, също е там, има и една гръцка принцеса, вие я познавате, няколко души, непознати за вас, и някаква сган от американското консулство, която стои от обед.

— Да позвъни, когато тази сган се измете, и аз ще отида.

Арналдо каза нещо в слушалката, после заговори на полковника, който гледаше през прозореца към купола на Догана.

— Еторе ще се опита да ги разкара, но се страхува, че на Чиприяни това няма да му хареса.

— Кажи му да не ги разкарва. Те не работят днес следобед и няма причини да не се напият, както прави всеки човек. Аз просто не искам да ги виждам.

— Еторе ще се обади. Каза да ви предам, че според него позицията сама ще падне.

— Благодари му предварително — отвърна полковникът.

Наблюдаваше как една гондола се движи с усилие срещу вятъра нагоре по Канала и си помисли: Този номер няма да мине с американци, които пият. Знам, че са отегчени. И в този град също. Отегчават се в този град. Знам, че тук е студено и заплатите им са малки, а горивото е скъпо. Възхищавам се от техните жени заради храбрите им опити да пренесат Киъкук във Венеция, а децата им вече говорят италиански като малки венецианчета. Но без снимки днес, Джак. Днес ще минем без снимките, признанията в бара, нежеланите дружески наздравици и досадните неволи на консулските служби.

— Днес не искам никакви втори, трети или четвърти заместник-консули, Арналдо.

— Има някои много приятни хора в консулството.

— Ъхъ — каза полковникът. — Имаше един дяволски симпатичен консул тук през хиляда деветстотин и осемнайсета. Всички го обичаха. Ще се опитам да си спомня името му.

— Връщате се прекалено много назад, господин полковник.

— Връщам се толкова ужасно много назад, че дори не е забавно.

— Всичко ли си спомняте от онова време?

— Всичко — каза полковникът. — Името му беше Каръл.

— Чувал съм го.

— Ти не си бил роден тогава.

— Мислите ли, че е нужно човек да е бил роден по онова време, за да знае за неща, които са се случили тук, господин полковник?

— Напълно си прав. Кажи, всички ли знаят какво се случва в този град?

— Не. Но почти всички — каза келнерът. — В края на краищата чаршафите са си чаршафи и някой трябва да ги сменява, някой трябва да ги пере. Естествено не става дума за чаршафите в този хотел.

— Чувствувал съм се дяволски добре и без чаршафи.

— Естествено. Но гондолиерите, а те са най-общителните и, за мен, най-хубавите хора в нашия град, говорят помежду си.

— Естествено.

— След това духовниците. Те също говорят помежду си, макар че никога не биха нарушили тайната на изповедта.

— Това трябва да се очаква.

— И икономките им говорят помежду си.

— Тяхно право е.

— След това келнерите — каза Арналдо. — Хората говорят по масите, сякаш келнерите са съвсем глухи. Етичният келнер никога не се опитва да подслушва разговора. Но понякога това не може да се избегне. Естествено ние разговаряме помежду си. Не в този хотел, разбира се. Бих могъл да продължа.

— Мисля, че разбирам.

— Да не говорим за бръснарите и фризьорите.

— А нещо ново от Риалто?

— Ще научите всичко в „Хари“, освен онова, което се отнася за вас.

— Нима нещо се отнася за мен?

— Всичко се знае.

— Е, това е дяволски приятно.

— Някои хора не разбират какво се е случило в Торчело.

— По дяволите, понякога и аз самият не разбирам.

— На колко години сте, господин полковник, ако въпросът ми не е прекалено нескромен?

— На петдесет и една. Защо не пита портиера? При него попълвам формуляр за Questura[2].

— Исках да го чуя от вас самия и да ви поздравя.

— Не разбирам за какво говориш.

— Нека да ви поздравя все пак.

— Не мога да приема.

— В този град се отнасят много благосклонно към вас.

— Благодаря ти. Това е голям комплимент.

Точно тогава иззвъня телефонът.

— Аз ще се обадя — каза полковникът и чу гласа на Еторе:

— Кой е?

— Полковник Кантуъл.

— Позицията падна, господин полковник.

— Накъде тръгнаха?

— Към Пиаца.

— Добре. Ще дойда веднага.

— Да ви запазя ли маса?

— В ъгъла — каза полковникът и затвори телефона. — Тръгвам за „Хари“.

— Наслука.

— На лов за патици ще отида вдругиден преди изгрев-слънце в botte[3] сред блатата.

— Сигурно ще бъде студено.

— Предполагам — отвърна полковникът, облече мушамата си и се погледна в дългото огледало, когато си слагаше шапката.

— Грозно лице — каза той на огледалото. Виждал ли си някога по-грозно?

— Да — отговори Арналдо. — Моето. Всяка сутрин, когато се бръсна.

— Ние двамата трябва да се бръснем на тъмно — каза му полковникът и излезе от стаята.

[1] Гардероб (фр.). — Б.пр. ↑

[2] Полиция (итал.). — Б.пр. ↑

[3] Бъчва (итал.). — Б.пр. ↑

Глава девета

Когато полковник Кантуъл излезе от хотел „Грити палас“, той попадна в последните слънчеви лъчи. Слънцето все още огряваше отсрещната страна на Площада, но гондолиерите предпочитаха да се подслонят на завет пред „Грити“, вместо да използуват последната слънчева топлина, изложени на вятъра.

Полковникът видя това, обърна се надясно и тръгна по Площада към павираната улица, която правеше десен завой. Завивайки, той се спря за момент и погледна към църквата „Санта Мария дел Джилио“.

Колко красива, компактна и в същото време така въздушна, мислеше той. Никога не съм си представял, че една малка църква може да прилича на П-47[1]. Трябва да разбера кога е била построена и от кого. По дяволите, да можех през целия си живот да се разхождам из този град! През целия си живот, мислеше той. Смешки. Да се задавиш от смях. Да умреш от смях. Стегни се, момче, каза си той, който не се е родил, той няма да умре.

А пък и — мислеше полковникът, като гледаше разнообразните витрини, покрай които минаваше — charcuterie[2] със сиренета „Пармезан“, шунки от Сан Даниеле и наденици alla cacciatora[3], бутилки с доброкачествено шотландско уиски и истински джин „Гордън“; дюкянче за ножарски изделия; магазин за антики с няколко добри образци, стари карти и гравюри; второкласен ресторант, разточително разкрасен като първокласен, докато стигна до стълбите на първия мост над страничния канал — не се чувствувам толкова зле. Само това жужене в ушите… Спомням си, когато започна, че си мислех, че може би са седемгодишни скакалци в дърветата и не исках да питам младия Лаури. Но го попитах. А той отговори: „Не, господин генерал, не чувам никакви щурци или седемгодишни скакалци. Нощта е съвсем тиха, с обичайните шумове.“

След това, изкачвайки се, той почувствува пристъпите, а когато слизаше от другата страна, видя две красиви момичета. Бяха хубави, без шапки, облечени бедно, но елегантно, разговаряха много бързо, а вятърът разпиляваше косите им, докато се изкачваха с дългите си, крачещи с лекота крака на венецианки. Полковникът си каза: По-добре е да спра да зяпам във витрините на тази улица и да премина по следващия мост, после да прекося двата площада, да свия надясно, и да вървя, докато стигна до „Хари“.

Направи точно така, чувствуваше болката, но вървеше със същата стара походка и поглеждаше бегло хората, покрай които минаваше. В този въздух има много кислород, мислеше той, като вървеше с лице срещу вятъра и дишаше дълбоко.

След това отвори вратата на бара „Хари“ и влезе: и този път се беше справил и беше доволен.

На бара един висок, много висок мъж, с измъчено, но благородно лице, с весели сини очи и дълго, разпуснато тяло на измършавял вълк каза:

— Мой древен и покварен полковнико!

— Мой грешен Андреа!

Прегърнаха се и полковникът почувствува грубата тъкан на хубавото сако от туид, което влизаше най-малко в двайсетата си година.

— Изглеждаш добре, Андреа — каза полковникът.

Беше лъжа и двамата знаеха това.

— Да — отговори Андреа, като върна лъжата. — Трябва да призная, че никога не съм се чувствувал по-добре. И ти самият изглеждаш изключително добре.

— Благодаря ти, Андреа. Ние, здравите копелета, ще наследим земята.

— Много добра идея. Трябва да ти кажа, че не се отказвам да наследя каквото и да било в наше време.

— Няма защо да се оплакваш. Ще ти се паднат повече от шест фута и четири инча.

— Шест фута и четири инча — каза Андрея. — Ти порочно старче. Все още ли се мъчиш с la vie militaire[4]?

— Не се мъча кой знае колко — каза полковникът. — Дошъл съм да ловувам в Сан Релахо.

— Знам. Но не се шегувай на испански по това време на деня. Алварито те търсеше. Каза да ти предам, че ще се върне.

— Хубаво. Добре ли са очарователната ти жена и децата?

— Чувствуват се отлично, помолиха ме да те поздравя ако те видя. Те са в Рим. Ето, твоето момиче идва. Или едно от твоите момичета.

Той беше толкова висок, че можеше да вижда притъмнялата улица, но това беше момиче, което човек би разпознал, дори и ако беше по-тъмно, отколкото в този час.

— Покани я да пийне с нас, преди да си я отвел на онази маса в ъгъла. Нали е красиво момиче?

— Да.

Тя влезе в бара, блестяща в младостта си, висока, красива, с разпиляна от вятъра коса. Имаше бледа, с маслинен оттенък кожа, профилът й можеше да накара всяко сърце, да се разтупти; нейната тъмна, жива коса падаше на раменете й:

— Здравей, моя чудна хубост!

— Здравей — каза тя. — Мислех, че ще те изпусна. Съжалявам много, че закъснях.

Гласът й беше тих и нежен, говореше английски предпазливо.

— Ciao, Андреа — поздрави тя. — Как са Емили и децата?

— Вероятно точно така, както на обяд, когато ти отговорих на същия въпрос.

— Извинявай — рече тя и се изчерви. — Толкова съм развълнувана, че казвам това, което не трябва. Какво би трябвало да попитам? Добре ли прекара тук през целия следобед?

— Да. С моя стар приятел и най-жесток критик.

— Кой е той?

— Шотландско уиски със сода.

— Смятам, че щом е решил, може да ме дразни колкото си иска — каза тя на полковника. — Но ти няма да ме дразниш, нали?

— Отведи го на онази маса в ъгъла и му говори. Омръзнахте ми и двамата.

— А ти не си ми омръзнал — отвърна му полковникът. — Но мисля, че това е добра идея. Ще седнем ли да пийнем нещо, Рената?

— С удоволствие, ако Андреа не се сърди.

— Аз никога не се сърдя.

— Ще пийнеш ли с нас, Андреа?

— Не. Идете на вашата маса. Омръзна ми да я гледам свободна.

— Довиждане, caro[5]. Благодаря за питието, което не пихме.

— Ciao, Рикардо — отговори Андреа и не каза нищо повече.

Той им обърна своя изящен, едър гръб и погледна в огледалото, поставено зад бара, за да може човек да разбере, когато е пил прекалено много, и да реши, че не му харесва онова, което вижда там.

— Еторе — каза той. — Моля те, впиши тази глупост в сметката ми.

Излезе, след като изчака прилежно за палтото си, пъхна се в него и даде на човека, който му го донесе, точно толкова бакшиш, колкото му се полагаше, плюс двадесет процента.

На масата в ъгъла Рената попита:

— Мислиш ли, че го обидихме?

— Не, той те обича, а мен ме харесва.

— Андреа е толкова мил. И ти си толкова мил.

— Келнер! — извика полковникът, а след това я попита: — Искаш ли и ти едно сухо мартини?

— Да, с удоволствие.

— Две много сухи мартинита — каза полковникът. — „Монтгомъри“. Петнайсет към едно.

Келнерът, който се беше сражавал някога в пустинята се усмихна и се отдалечи, а полковникът се обърна към Рената:

— Ти си мила. Ти си много красива и привлекателна и аз те обичам.

— Ти винаги казваш това, а аз не зная какво означава, но обичам да го чувам.

— На колко години си?

— Почти на деветнайсет. Защо?

— И не знаеш какво означава това?

— Не. Защо трябва да зная? Американците винаги го казват, когато си отиват. Изглежда, им е необходимо. Но аз също те обичам много, каквото и да значи това.

— Хайде да се веселим. Да не мислим за нищо.

— Как бих искала да бъде така. Във всеки случай аз не мога да мисля много добре по това време на деня.

— Ето и напитките — каза полковникът. — И внимавай да не кажеш „чин-чин“.

— Спомням си от преди. Никога не казвам „чин-чин“, нито „наздраве“, нито „да пием до дъно“.

— Ние просто ще вдигнем чаши и ако искаш, ще ги докоснем леко.

— Искам — каза тя.

Мартинито беше леденостудено, оригинално „Монтгомъри“, те докоснаха чашите, отпиха и почувствуваха как гърдите им се изпълниха с топлина.

— Е, с какво се занимаваш?

— С нищо. Все още чакам да започна да уча.

— Къде?

— Един господ знае. Където ще науча английски.

— Обърни глава и си повдигни брадичката, моля те.

— Не ме занасяш, нали?

— Не, не те занасям.

Тя обърна глава и си повдигна брадичката без суета, без кокетство, а полковникът почувствува как сърцето му подскочи, сякаш някакво заспало животно се беше обърнало в дупката си и изплашило много приятно другото животно, което спеше до него.

— Ах, ти! — каза той. — Би ли искала някога да станеш небесна царица?

— Това би било богохулство!

— Да. И аз мисля така и оттеглям предложението.

— Ричард… Не, не мога да ти кажа.

— Кажи ми.

— Не.

Полковникът си помисли: Заповядвам ти.

А тя каза:

— Моля те, никога не ме гледай така.

— Извинявай. Аз просто несъзнателно се върнах към моя занаят.

— А ако бяхме нещо като женени, щеше ли да упражняваш занаята си вкъщи?

— Не. Кълна се. Никога не съм правил това. Дори и мислено.

— С никого.

— С никого от твоя пол.

— Не обичам тези думи „твоя пол“. Звучи, сякаш упражняваш занаята си.

— Изхвърлям занаята си през този проклет прозорец в Канале Гранде.

— Ето виждаш ли, че веднага започваш да го упражняваш?

— Добре. Аз те обичам, а моят занаят да бъде любезен да напусне.

— Нека да докосна ръката ти. Добре, А сега можеш да я сложиш на масата.

— Благодаря ти.

— Моля те, не ми се подигравай. Исках да я докосна, защото през миналата седмица всяка нощ или почти всяка нощ я сънувах и сънят беше странен, объркан — сънувах, че тя е ръката на господ.

— Лошо. Не трябва да сънуваш това.

— Зная. Но точно това сънувах.

— Не си се заредила, нали?

— Не зная какво искаш да кажеш, но моля те, не се занасяй, когато ти говоря истината. Сънувах точно това, което казвам.

— Какво направи ръката?

— Нищо. А може би не помня. Но, общо взето, тя беше просто една ръка.

— Като тази? — попита полковникът и погледна обезформената си ръка с отвращение, спомняйки си двата случая, които я бяха наредили така.

— Не като. Беше тази ръка. Мога ли да я докосна леко с пръсти, ако не те боли?

— Не ме боли. Болят ме главата, краката и стъпалата. Не вярвам да е останала някаква чувствителност в тази ръка.

— Лъжеш се, Ричард. В тази ръка има много чувствителност.

— Не обичам много да я гледам. Не мислиш ли, че бихме могли да я зарежем?

— Разбира се. Но ти не трябва да я сънуваш.

— Аз не я сънувам. Аз имам други сънища.

— Да. Представям си. Но напоследък аз сънувам тази ръка. Сега, след като я докоснах внимателно, можем да говорим за весели неща, ако искаш. Има ли нещо смешно, за което да говорим?

— Нека да гледаме хората и да ги коментираме.

— Чудесно! Но няма да правим това със злоба. Само с най-тънко остроумие. Твоето и моето.

— Добре — каза полковникът. — Келнер, ancora due Martini[6].

Той не искаше да поръчва „Монтгомъри“ на висок глас, защото на съседната маса имаше двама души, които приличаха на англичани.

Мъжът може би е бил ранен, помисли полковникът, макар че изглежда невероятно, ако се съди по външността му. Но да ми помага бог да не ставам брутален. Погледни очите на Рената, мислеше той. Те са може би най-красиви от всички нейни красиви неща, с най-дългите, честни ресници, които някога съм виждал, и тя не си служи с тях за нищо друго, освен да те гледа честно и прямо. Колко удивително момиче е тя, а аз какво правя тук все пак? Това е долно. Тя е твоята последна, истинска и единствена любов и това не е нищо порочно. Само е нещастие. Не, това е дяволско щастие и ти си много щастлив.

Седяха на малката масичка в ъгъла на заведението, от дясната им страна около една по-голяма маса бяха насядали четири жени. Едната беше в траур, толкова театрален, че напомни на полковника за лейди Дайана Манърс в ролята на монахинята от пиесата на Макс Райнхард „Чудото“. Тази жена имаше привлекателно, пълничко, с естествена веселост лице и траурът й не му подхождаше.

Косата на втората жена е три пъти по-бяла, отколкото може да бъде, мислеше полковникът. Тя също беше с приятно лице. Имаше още две жени, чиито лица не направиха впечатление на полковника.

— Лесбийки ли са? — попита той момичето.

— Не зная — отговори тя. — Всичките са много мили.

— Мисля, че са лесбийки. Но може би просто са добри приятелки. Или и двете. Това няма значение за мен и аз не исках да ги критикувам.

— Ти си мил, когато си учтив.

— Да не мислиш, че думата джентълмен означава „човек, който е учтив“[7].

— Не зная — каза момичето и нежно прекара пръсти по ръката с белезите. — Но аз те обичам, когато си учтив.

— Ще се старая с всички сили да бъда учтив. Кой според теб е онзи кучи син на масата зад тях?

— Учтивостта ти не трае особено дълго. Да питаме Еторе.

Погледнаха мъжа на третата маса. Имаше странно лице като на многократно увеличена разочарована невестулка или пор. Беше толкова сипаничаво и петнисто, че напомняше кратерите на луната, гледани през евтин телескоп, и полковникът помисли: Прилича на лицето на Гьобелс, ако хер Гьобелс някога е летял в самолет, който се е запалил, и той не е успял да скочи, преди огънят да го настигне.

Над това лице, което непрекъснато се взираше, като че ли отговорът би могъл да се открие с достатъчно добре направлявани въпросителни погледи, имаше черна коса. Но тя по нищо не приличаше на човешка. Сякаш скалпът е бил свален и отново поставен. Много интересно, мислеше полковникът. Възможно ли е да ми е сънародник? Да, сигурно.

От ъгъла на устата му течеше малка струйка слюнка, докато говореше, взирайки се, с възрастната здрава на вид жена, която беше с него. Тя прилича на майка от илюстрация по страниците на „Лейдис Хоум Джърнъл“, мислеше полковникът. „Лейдис Хоум Джърнъл“ беше едно от списанията, които редовно се получаваха в офицерския клуб в Триест и полковникът винаги го преглеждаше. Чудесно списание, мислеше той, защото обединява, сексология и хубави ястия. И едното, и другото ме кара да огладнявам.

А кой може да е този тип? Прилича на карикатура на американец, който е бил прекаран през мелничка за месо, а след това сварен леко в мазнина. Не съм особено учтив, помисли той.

Еторе, с мършавото лице, любовта към шегите и вроденото и неизменно неуважение, се приближи и полковникът попита:

— Кой е този одухотворен тип?

Еторе поклати отрицателно глава.

Човекът беше нисък, мургав, с лъскава черна коса, която не подхождаше на странното му лице. Изглежда така, мислеше полковникът, сякаш е забравил да смени перуката си, когато е остарял. Има прекрасно лице, въпреки всичко. Прилича на някой от хълмовете край Вердюн. Мисля, че не може да е Гьобелс, пък и той едва ли се е сдобил с това лице през последните дни, когато всички играеха Gotterdammerung[8]. Komme susser Tod[9]. Е, разбира се, в края на краищата те си купиха по едно хубаво голямо парче Susser Tod.

— Ти не искаш един хубав сандвич със Susser Tod, нали, мис Рената?

— Не — каза момичето, — макар че обичам Бах и съм сигурна, че Чиприяни би приготвил един.

— Аз не говоря против Бах.

— Зная.

— По дяволите! — каза полковникът. — Бах беше в действителност съюзник, както и ти — добави той.

— Не мисля, че трябва да говорим против мен.

— Дъще! Кога ще разбереш, че се закачам с теб, защото те обичам.

— Сега разбрах. Но знаеш ли, по-весело е, когато шегите ти не са чак толкова груби.

— Добре. Разбрах.

— Колко пъти през седмицата си спомняш за мен?

— През цялото време.

— Не. Кажи ми честно.

— През цялото време. Най-честно.

— Мислиш ли, че при всички е така тежко?

— Откъде да знам. Това е нещо, което не бих могъл да знам.

— Надявам се, че не е толкова тежко при всички. Никога не съм си представяла, че би могло да бъде толкова тежко.

— Е, сега знаеш.

— Да. Сега знам. Сега знам завинаги и во веки веков. Правилно ли го казах?

— „Сега знам“ е достатъчно — каза полковникът. Еторе, този тип с вдъхновяващото лице и с миловидната жена не живее в „Грити“, нали?

— Не — отговори Еторе. — Живее наблизо, но понякога се храни в „Грити“.

— Добре. Би било прекрасно да го виждам, ако някога изпадна в отчаяние. Коя е тази жена с него? Съпругата му? Майка му? Дъщеря му?

— Виж, това не знам. Не сме го следили във Венеция. Не е предизвикал обич, омраза, неприязън, страх, нито пък подозрение. Наистина ли искате да научите нещо за него? Бих могъл да попитам Чиприяни.

— Хайде да го зарежем — каза момичето. — Нали така се казваше?

— Хайде да го зарежем — повтори полковникът.

— Имаме толкова малко време, Ричард. Само си губим времето с него.

— Гледах го, както бих гледал картина на Гойя. Лицата също са картини.

— Погледни моето и аз ще погледна твоето. Моля те, зарежи този човек. Той не е дошъл тук, за да причинява зло на някого.

— Нека да погледна лицето ти, но ти не гледай моето.

— Не — каза момичето. — Не е честно. Ще трябва да запомня твоето за цяла седмица.

— А аз какво правя? — попита полковникът.

Еторе се приближи, неспособен да стои настрана от заговора, и събрал бързо своите сведения, както би направил всеки венецианец, им довери:

— Моят колега, който работи в неговия хотел, каза, че той пие по три-четири уискита с лед и сода и след това пише много и без прекъсване до късно през нощта.

— Предполагам, че книгите му са изумителни.

— Сигурно — отговори Еторе. — Но това едва ли е бил методът на Данте.

— Данте беше un vieux con[10] — каза полковникът. — Искам да кажа като човек, не като писател.

— Съгласен съм — отговори Еторе. — Смятам, че не ще намерите нито един човек извън Фиренце[11], изучавал живота му, който да не се съгласи.

— … Флоренция — каза полковникът.

— Това е труден ход — отговори Еторе. — Мнозина са го опитвали, но малцина са успели. Защо не я обичате?

— Много е сложно за обяснение. Там беше щабът — той каза deposito — на моя бивш полк, когато бях момче.

— Мога да ви разбера. Аз също имам свои причини да не я обичам. А вие знаете ли някой хубав град?

— Да — отговори полковникът. — Този. Част от Милано. Болоня и Бергамо.

— Чиприяни има голям запас от водка, в случай че дойдат руснаците — каза Еторе, който обичаше да се шегува грубо.

— Те ще си донесат собствена водка, без мито.

— И все пак вярвам, че Чиприяни се е приготвил за тях.

— Тогава той е единственият — отговори полковникът. — Кажи му да не взема чекове на Одеската банка от младшите офицери и ти благодаря за данните относно моя сънародник. Повече няма да ти отнемам време.

Еторе си отиде, а момичето се обърна към него, погледна и старите му стоманени очи, сложи и двете си ръце върху ранената му ръка и каза:

— Ти беше доста учтив.

— А ти си изключително красива и аз те обичам.

— Приятно ми е да чувам това, във всеки случай.

— Къде ще вечеряме?

— Ще се обадя вкъщи, за да разбера дали ще мога да вечерям навън.

— Защо изглеждаш тъжна?

— Наистина ли?

— Да.

— А в действителност не съм. Щастлива съм както винаги, истински. Моля те, повярвай ми, Ричард. Но как би се чувствувал ти, ако беше деветнайсетгодишно момиче, влюбено в мъж, надхвърлил петдесетте, за когото знаеш, че ще умре.

— Говориш ми направо, без церемонии. Но си много хубава, когато го казваш.

— Никога не плача — отговори момичето. — Никога. Имам такова правило. Но сега бих заплакала.

— Недей. Ето, сега съм учтив, а всичко останало да върви по дяволите.

— Кажи ми още веднъж, че ме обичаш.

— Обичам те, обичам те, обичам те.

— Ще направиш ли всичко възможно, за да не умреш?

— Да.

— Какво каза лекарят?

— Горе-долу.

— Не по-лошо от преди?

— Не — излъга той.

— Тогава да пием още по едно мартини — каза момичето. — Знаеш ли, преди да се срещнем, не бях пила Мартини.

— Знам. Но ти го пиеш страшно добре.

— Не трябва ли да вземеш лекарството?

— Да. Трябва.

— Може ли да ти го дам?

— Да. Може.

Продължаваха да седят на масата в ъгъла. Някои хора си отиваха, други идваха. Полковникът почувствува леко замайване от лекарството, но не му обърна внимание. Така е винаги, помисли си той. Да върви по дяволите!

Видя, че момичето го наблюдаваше, и се усмихна. Стара усмивка, която беше използувал петдесет години, откакто се беше усмихнал за първи път, но все още здрава като пушката „Парди“ на дядо му. Мисля, че е у по-големия ми брат; той винаги е стрелял по-добре от мен и я заслужава.

— Слушай, дъще — каза той, — няма защо да ти е мъчно за мен.

— Не ми е мъчно. Ни най-малко. Просто те обичам.

— Не е кой знае какъв oficio, нали? — той каза oficio вместо занаят, защото говореха и на испански, когато изоставяха френския или не искаха да говорят на английски пред други хора. Испанският е груб език, мислеше полковникът, дори понякога по-груб и от царевичен кочан. Но с него можеш да кажеш това, което мислиш, и то намясто.

— Es un oficio bastante malo[12] — повтори той — да ме обичаш.

— Да. Но е единственият занаят, който имам.

— Не пишеш ли вече поезия?

— Това беше младежко увлечение. Както и рисуването. Всеки е талантлив на определена възраст.

На каква ли възраст остарява човек в тази страна, мислеше полковникът. Във Венеция никой никога не остарява, а хората само порастват много бързо. Аз самият пораснах много бързо във Венето и никога не съм бил така възрастен, както на двайсет и една.

— Как е майка ти? — попита той нежно.

— Много добре. Не приема и почти с никого не се вижда.

— Мислиш ли, че ще се възпротиви, ако имаме бебе?

— Нямам представа. Тя е много умна, ти знаеш. Но смятам, че би трябвало да се омъжа за някого. А всъщност не искам.

— Бихме могли да се оженим.

— Не — каза тя. — Премислих и реших, че не трябва. Това е мое решение, както онова за плача.

— Може би вземаш погрешни решения. За бога, аз също съм вземал немалко и прекалено много хора са мъртви в резултат на грешките ми.

— Предполагам, че преувеличаваш. Не вярвам да си вземал много погрешни решения.

— Не много. Но достатъчно. В моя занаят три са много, а те бяха точно три.

— Бих искала да ги знам.

— Ще се отегчиш — каза й полковникът. — Когато си ги спомням, ме изкарват от релси. А какво остава за един страничен човек.

— Аз страничен човек ли съм?

— Не. Ти си моята истинска любов. Моята последна, единствена, истинска любов.

— Кога си ги взел — като млад или като по-стар? Решенията.

— Като млад, на средна възраст и като по-стар.

— Няма ли да ми разкажеш за тях? Бих искала да имам дял в твоя тъжен занаят.

— Да вървят по дяволите! — каза полковникът. — Взел съм ги и съм платил за тях. Макар че не е възможно да се плати за това.

— Можеш ли да ми разкажеш какви са и защо не е възможно да се плати за тях?

— Не — каза полковникът и с това сложи край на разговора.

— Тогава да се веселим.

— Хайде. Един живот имаме.

— Може би има и друг. Друг живот.

— Едва ли. Обърни главата си встрани, хубост моя!

— Така?

— Да. Точно така.

Е, мислеше полковникът, стигнахме до последния рунд, а аз дори не знам кой по ред е. Обичал съм само три жени и съм ги загубил и трите.

Загубваш ги по същия начин, както загубваш батальон — поради грешки в оценката, заповеди, които е невъзможно да бъдат изпълнени, и тежки условия. И още — от бруталност.

През живота си съм загубил три батальона и три жени, а сега при мен е четвъртата, и то най-хубавата от всичките, и как, по дяволите, ще свърши това?

Кажи ми, генерале, между другото, докато обсъждаме въпроса — това е откровено обсъждане на положението, в никакъв случай не е военен съвет, както ти самият често си подчертавал: Генерале, къде е твоята кавалерия?

Така си и мислех, каза си той. Командирът не знае къде е кавалерията му, пък и тя самата не е много наясно нито с положението си, нито със задачите си, и някои от войниците, достатъчно на брой, ще духнат, както е ставало във всички войни, откакто кавалеристите имат тези големи коне.

— Хубост моя! — възкликна той. — Ma tres chere et bien aimee[13]. Много съм скучен, прости ми.

— За мен ти никога не си скучен, аз те обичам и единственото нещо, което искам, е тази вечер да сме весели.

— Да бъда проклет, ако не сме — каза полковникът. — А има ли причини да сме весели?

— Можем да бъдем весели заради самите нас, заради града. Ти често си бил много весел.

— Да — съгласи се полковникът. — Бил съм.

— Не мислиш ли, че можеш отново да станеш весел?

— Безспорно. Разбира се. Защо не?

— Виждаш ли онова момче с къдрицата? Тя е естествена, а той само малко я нагласява майсторски, за да бъде по-привлекателен.

— Виждам го.

— Той е много добър художник, но има изкуствени зъби отпред, защото някога е бил малко pederaste[14] и друг pederaste го нападнал една нощ в Лидо при пълнолуние.

— На колко години си?

— Ще навърша деветнайсет.

— Откъде знаеш това?

— От гондолиера. Това момче е много добър художник в момента. Сега няма истински, добри художници. Но на двайсет и пет години с изкуствени зъби, какво нещо!

— Обичам те най-искрено — каза полковникът.

— И аз те обичам най-искрено, каквото и да значи това на американски. Обичам те и на италиански, пряко здравия си разум и всичките си желания.

— Не би трябвало да искаме толкова дяволски много. Защото винаги ни се ще да получим това, към което се стремим.

— Съгласна съм. Но аз бих искала да получа това, което сега искам.

Замълчаха, а после момичето каза:

— Това момче, сега то е мъж, разбира се, и ходи с прекалено много жени, за да скрие какъв е, веднъж нарисува портрета ми. Ако искаш, мога да ти го дам.

— Благодаря ти. Бих го взел с най-голямо удоволствие.

— Много е романтичен. Косата ми е два пъти по-дълга, отколкото някога е била, и аз сякаш излизам от морето, а тя не е мокра. В действителност човек излиза от морето със силно прилепнала, сплетена по краищата коса. И много прилича на умрял плъх. Но татко му плати добре за портрета и макар че това всъщност съвсем не съм аз, ти ще ме харесаш.

— Представям си как изглеждаш, когато излизаш от морето.

— Сигурно. Много грозна. Но ти може би ще искаш да имаш този портрет за спомен.

— А твоята прекрасна майка няма ли да се възпротиви?

— Мисля, че ще бъде доволна да се отърве от него. Вкъщи имаме по-хубави картини.

— Обичам много и теб, и майка ти.

— Трябва да й кажа.

— Мислиш ли, че сипаничавият кръшкач е наистина писател?

— Да. Щом Еторе казва. Той обича да се шегува, но не лъже. Ричард, какво означава кръшкач? Кажи ми честно!

— Малко е трудно да се обясни. Но мисля, че това е човек, който никога не се е занимавал със своя занаят (oficio) както трябва, но е самоуверен, и то по такъв начин, че дразни.

— Трябва да се науча да употребявам думата правилно.

— Не я употребявай — каза полковникът. А след това попита: — Кога ще получа портрета ти?

— Довечера, ако искаш. Ще накарам да го опаковат и да ти го изпратят. Къде ще го закачиш?

— В квартирата.

— И никой няма да влиза при него, да го коментира и да говори неприлични неща за мен?

— Не. Дяволски сигурен съм, че няма да правят така. А пък аз ще им кажа, че това е портрет на дъщеря ми.

— Имал ли си някога дъщеря?

— Не, но винаги съм искал да имам.

— Мога да ти бъда дъщеря, както и всичко останало.

— Това би означавало кръвосмешение.

— Не мисля, че ще бъде чак толкова ужасно в един древен град, видял много неща.

— Слушай, дъще.

— Добре. Беше чудесно. Хареса ми.

— Хубаво — каза полковникът и гласът му стана малко дрезгав. — И на мене ми хареса.

— Разбра ли сега защо те обичам, макар да знам, че не бива?

— Дъще, кажи къде ще вечеряме.

— Където пожелаеш.

— Би ли искала в „Грити“?

— Разбира се.

— Тогава се обади вкъщи и искай разрешение.

— Не. Реших да не искам разрешение, а само да им съобщя къде ще вечерям, за да не се безпокоят.

— Наистина ли предпочиташ „Грити“?

— Да. Защото ресторантът е хубав и ти живееш там, и всеки, който иска, може да ни гледа.

— Откога си станала такава?

— Винаги съм била такава. Никога не ме е интересувало какво мислят хората. Нито пък някога съм вършила нещо, от което да се срамувам, като изключим това, че когато бях малко момиченце, лъжех и не бях учтива с хората.

— Бих искал да сме женени и да имаме петима сина.

— И аз. И да ги изпратим в петте краища на света.

— Светът пет краища ли има?

— Не знам. Когато го казах, звучеше правдоподобно. А сега ние отново се веселим, нали?

— Да, дъще.

— Повтори! Точно както го каза.

— Да, дъще.

— Ох, хората сигурно са много сложни. Моля те, разреши ми да взема ръката ти в своята.

— Тя е толкова дяволски грозна и аз не обичам да я гледам.

— Нищо не знаеш за ръката си.

— Въпрос на виждане. Бих казал, че грешиш, дъще.

— Може би греша. Но ние отново сме весели и каквото и лошо да е имало, вече го няма.

— Отиде си, както мъглата се разсейва от котловините, когато слънцето изгрява. А ти си самото слънце.

— Искам да бъда и луната.

— Ти си. А също и всяка планета, която искаш да бъдеш, и аз ще ти кажа къде точно се намира тя. За бога, дъще, ти можеш да бъдеш дори и някое съзвездие, ако искаш. Само че това там е самолет.

— Ще бъда луната. Тя също има много неприятности.

— Да. Нейните скърби я спохождат периодично. Но тя винаги става пълна, преди да започне да намалява.

— Понякога ми изглежда толкова тъжна над Канала, че просто не издържам.

— Видяла е много неща.

— Как мислиш, дали да не си поръчаме по още едно „Монтгомъри“? — попита момичето, а полковникът забеляза, че англичаните си бяха отишли.

Не беше гледал нищо друго, освен прекрасното й лице. Някой ден така ще ме убият, мислеше той. Смятам, че, от друга страна, това е някаква форма на съсредоточаване. Но е дяволски небрежно.

— Да — каза той. — Защо не?

— Карат ме да се чувствувам много добре.

— И на мен ми оказват известно въздействие, както ги прави Чиприяни.

— Чиприяни е много разумен.

— Нещо повече. Той е способен.

— Някой ден ще притежава цяла Венеция.

— Не съвсем цялата — противопостави се полковникът. — Той никога няма да притежава теб.

— Няма. Нито той, нито който и да било друг, освен ако ти не ме искаш.

— Искам те, дъще. Но не искам да те притежавам.

— Зная. И това е една от причините, за да те обичам.

— Хайде да извикаме Еторе и да го накараме да позвъни у вас. Можеш да им кажеш за портрета.

— Прав си. Ако искаш тази вечер портрета, трябва да кажа на иконома да го опакова и да го изпрати. Ще помоля да говоря с мама, за да й кажа къде ще вечеряме и ако искаш, ще я помоля за разрешение.

— Не — каза полковникът. — Еторе, две „Монтгомъри“, супер „Монтгомъри“, маслини с чесън, но не от едрите и, моля те, обади се в дома на тази дама и я извикай, когато се свържеш. Но колкото може по-бързо.

— Да, господин полковник.

— Сега, дъще, да започнем отново веселието.

— То започна, когато ти проговори.

[1] Марка самолет. — Б.пр. ↑

[2] Колбасарница (фр.). — Б.пр. ↑

[3] По ловджийски (итал.). — Б.пр. ↑

[4] Военен живот (фр.). — Б.пр. ↑

[5] Скъпи (итал.). — Б.пр. ↑

[6] Още две мартинита (итал.). — Б.пр. ↑

[7] Игра на думи. — Б.пр. ↑

[8] Залезът на боговете (нем.). — Б.пр. ↑

[9] „Ела, сладка смърт“ (нем.) — название на религиозна песен от Бах. — Б.пр. ↑

[10] Стар глупак (фр.). — Б.пр. ↑

[11] Флоренция (итал.). — Б.пр. ↑

[12] Това е един ужасно лош занаят (исп.). — Б.пр. ↑

[13] Моя скъпа и многообичана (фр.). — Б.пр. ↑

[14] Педераст (фр.). — Б.пр. ↑

Глава десета

Вървяха от дясната страна на улицата, която водеше към „Грити“. Вятърът духаше в гърбовете им и издухваше косата на момичето напред, разделяше я отзад и я развяваше по лицето й. Гледаха витрините и момичето се спря пред осветената витрина на един бижутериен магазин.

Имаше много хубави стари бижута, те стояха и ги гледаха, посочваха си най-хубавите, като пускаха ръцете си.

— Има ли нещо, което наистина искаш? Бих могъл да ти го купя утре сутринта. Чипряни ще ми заеме парите.

— Не — каза тя. — Не искам нищо, но забелязвам, че никога не ми правиш подаръци.

— Ти си много по-богата от мен. Нося ти дребни неща от ПЕ[1] и ти купувам за пиене и ядене.

— И ме возиш с гондола до красиви места в околностите.

— Никога не съм мислил, че искаш безжизнени камъни за подарък.

— Не искам. Приятно е, че някой ти ги е дал, гледаш ги и мислиш за него, когато ги носиш.

— Започвам да разбирам — каза полковникът. — Но как бих могъл да ти купя със заплатата си на военен нещо, което да прилича на твоите квадратни смарагди?

— Нима не виждаш? Те са ми по наследство. От баба ми са, а тя ги е получила от майка си, която ги е имала от своята майка. Смяташ ли, че е същото да носиш камъни от умрели хора?

— Никога не съм мислил за това.

— Можеш да ги вземеш, ако харесваш камъните. За мен те са само нещо за носене, както рокля от Париж. Ти не обичаш да носиш парадната си униформа, нали?

— Не.

— Не обичаш да носиш сабя, нали?

— Не, повтарям, не.

— Ти не си такъв войник и аз не съм такова момиче. Но понякога искам да ми подариш нещо трайно, което да мога да нося и да съм щастлива винаги когато го нося.

— Разбирам. Ще ти подаря.

— Бързо научаваш нещата, които не знаеш. И вземаш удивително бързо решения. Бих искала да имаш смарагдите, да можеш да ги носиш в джоба си като талисман и да ги докосваш, когато си самотен.

— Аз не си държа много ръцете в джобовете, когато работя. Обикновено въртя пръчка или нещо друго, или показвам разни работи с молив.

— Но можеш да бръкнеш в джоба си поне веднъж през това време и да ги докоснеш.

— Когато работя, не съм самотен. Прекалено усилено ми се налага да мисля, за да ми остане време да бъда самотен.

— Но сега не работиш.

— Не. Само подготвям най-добрия начин, по който да бъда победен.

— Ще ти ги дам въпреки всичко. Сигурна съм, че мама ще разбере. А освен това няма защо да й казвам веднага. Тя не проверява моите неща. Сигурна съм, че и прислужницата ми няма никога да й каже.

— Мисля, че не трябва да ги вземам.

— Трябва, моля те, за да ми доставиш удоволствие.

— Не съм сигурен, че е почтено.

— Това е, както да не си сигурен, че си девствен. Всичко, което правиш, за да доставиш удоволствие на човека, когото обичаш, е в най-висша степен почтено.

— Добре. Ще ги взема, пък каквото ще да става.

— Кажи сега „благодаря“ — подкани го момичето и ги пусна в джоба му бързо и ловко, както би направил крадец на скъпоценни камъни. — Взех ги със себе си, защото мислех за това и решавах през цялата седмица.

— Смятах, че си мислила за ръката ми.

— Недей да се цупиш, Ричард. Ти никога не трябва да бъдеш глупав. Нали ги докосваш с ръката си? Не се ли сети за това?

— Не, и бях глупав. Какво би искала от витрината?

— Този малък негър с абаносовото лице и тюрбана от диамантчета с малък рубин на върха. Ще си го слагам като брошка. Преди хората в този град са ги носели много, а лицата им били лицата на техните доверени слуги. От дълго време го желая, но исках ти да ми го подариш.

— Ще ти го изпратя утре сутринта.

— Не. Дай ми го, когато обядваме, преди заминаването.

— Добре — каза полковникът.

— А сега трябва да вървим, защото в противен случай ще закъснеем за вечерята.

Тръгнаха, хванати под ръка, и вятърът ги блъскаше, докато преминаваха по първия мост.

Изведнъж полковникът почувствува остра болка и си каза: Да върви по дяволите!

— Ричард, сложи си ръката в джоба, за да ми доставиш удоволствие и да ги докоснеш.

Полковникът си сложи ръката в джоба.

— Прекрасни са — каза той.

[1] Гарнизонно военно търговско предприятие. — Б.пр. ↑

Глава единадесета

Влязоха, идвайки от вятъра и студа, през главния вход на хотел „Грити палас“ в светлината и топлината на фоайето.

— Добър вечер, графиньо — каза портиерът. — Добър вечер, господин полковник. Сигурно е студено навън.

— Да, студено е — отговори полковникът и не добави нито една от грубите и неприлични фрази за студа или за силата на вятъра, с които щеше да си послужи, за тяхно взаимно удоволствие, ако говореха насаме с портиера.

Когато влязоха в дългия коридор, който водеше към голямото стълбище и асансьора, а вдясно беше входът за бара, изходът към Канале Гранде и входът за трапезарията, Gran Maestro излезе от бара.

Беше облечен в дълго бяло официално сако, усмихна им се и поздрави:

— Добър вечер, графиньо. Добър вечер, господин полковник.

— Gran Maestro! — възкликна полковникът.

Gran Maestro се усмихна и все още покланяйки се, каза:

— Вечеряме в бара, в най-отдалечения му край. Сега, през зимата, тук няма хора и трапезарията е прекалено голяма. Запазих ви вашата маса. Имаме много хубав омар, ако бихте искали да започнете с него.

— А пресен ли е?

— Видях сутринта как го донесоха в кошница от пазара. Беше жив, тъмнозелен и съвършено недружелюбен.

— Би ли искала, дъще, да започнеш вечерята с омар?

Полковникът осъзна коя дума беше употребил, както и Gran Maestro, и момичето. Но за всеки един тя имаше различен смисъл.

— Исках да го запазя за вас, в случай че дойдат pescecani. Сега те играят комар в Лидо. Не се опитвам да ви го пробутам.

— С удоволствие бих хапнала омар — каза момичето. — Студен, с майонеза. Майонезата да бъде гъста. — Тя каза това на италиански после попита сериозно полковника: — Не е ли прекалено скъп?

— Ay hija mia[1] — каза полковникът.

— Бръкни в десния си джоб.

— Ще се погрижа да не е прекалено скъп — каза Gran Maestro. — Или ще го купя. Съвсем спокойно мога да го получа срещу седмичната си заплата.

— Продаден на ТРЪСТ[2] — каза полковникът; това беше кодовото название на отряда със специално предназначение, окупирал Триест. — Той ми струва само една дневна заплата.

— Сложи си ръката в десния джоб и се почувствувай много богат — каза момичето.

Gran Maestro, разбрал, че това е някаква шега между тях, се беше отдалечил безшумно. Той се радваше за момичето, което уважаваше и обожаваше, радваше се и за своя полковник.

— Аз съм богат — каза полковникът. — Но ако ме дразниш с тях, ще ти ги върна, върху ленената покривка, публично.

Той я дразнеше грубо на свой ред; хвърляше се в контраатаката, без дори да се замисля.

— Не, няма да ми ги върнеш, защото вече ги обичаш.

— Бих взел всичко, което обичам, бих го хвърлил от най-високата скала, която някога си виждала, и няма да чакам да го чуя как подскача.

— Не, няма да го направиш. Няма да ме хвърлиш от никакви високи скали.

— Няма — съгласи се полковникът. — И ми прости за грубите думи.

— Не беше чак толкова груб, пък и аз не ти повярвах — отговори му момичето. — А сега да отида ли в тоалетната, за да се среща и да се приведа в приличен вид, или да дойда в стаята ти?

— Кое предпочиташ?

— Да дойда в стаята ти, разбира се, и да видя как живееш.

— А какво ще кажат в хотела?

— И без това във Венеция всичко се знае. Известно е кое е моето семейство и че съм порядъчно момиче. Знае се също, че това сме ти и аз. Все още се ползуваме с доверие.

— Добре — каза полковникът. — По стълбите ли ще се качим или с асансьора?

— С асансьора — отговори тя и той чу как гласът й трепна. — Можеш да извикаш някое момче или ние сами ще го управляваме.

— Сами ще го управляваме — каза полковникът. — Аз съм се научил много отдавна да управлявам асансьори.

Асансьорът вървеше добре, само при спирането се раздруса леко и полковникът си помисли: Научил си се, а? Трябва пак да се поупражняваш.

Коридорът сега беше не само красив, а и вълнуващ, и пъхането на ключа сякаш не беше просто действие, а обред.

— Ето — каза полковникът, след като отвори вратата. — Това е.

— Чудесно е — каза момичето. — Но е ужасно студено с тези отворени прозорци.

— Ще ги затворя.

— Недей, моля те. Остави ги отворени, ако ти харесва така.

Полковникът я целуна и почувствува нейното прекрасно, високо, младо, гъвкаво и добре сложено тяло до своето, което беше силно и хубаво, но съсипано, и когато я целуваше, не мислеше за нищо.

Целуваха се дълго, застанали прави, целуваха се истински в студа на отворените прозорци към Канале Гранде.

— Ох — въздъхна тя. После пак: — Ох.

— Няма нищо, за което да въздишаш — каза полковникът. — Абсолютно нищо.

— Ще се ожениш ли за мен и ще имаме ли петима сина?

— Ще се оженя! Ще се оженя!

— Работата е в това, дали искаш?

— Разбира се.

— Целуни ме пак, така че копчетата на куртката ти да ми причинят болка, но не много силна.

Стояха и се целуваха истински.

— Ще трябва да те разочаровам, Ричард. За всичко имам разочарование.

Тя каза това категорично и то стигна до полковника по същия начин, както стигаха съобщенията от един от трите батальона, когато командирът му говореше самата истина и казваше най-лошото.

— Сигурна ли си?

— Да.

— Бедната ми дъщеря.

Сега думата нямаше никакъв загадъчен смисъл, тя беше негова истинска дъщеря — той изпитваше състрадание към нея.

— Няма значение. Среши се, начерви се отново и така нататък, и да отидем да се навечеряме порядъчно.

— Кажи още веднъж, че ме обичаш, и искам да почувствувам много силно копчетата.

— Обичам те — каза механично полковникът.

След това прошепна в ухото й — нежно, както той умееше да шепне, и шепотът му прозвуча така, сякаш врагът е само на петнайсет фута, а той е млад лейтенант, който патрулира:

— Обичам само теб, моя най-красива, последна, единствена, истинска любов.

— Добре — каза тя и го целуна така горещо, че той почувствува сладката сол на кръвта по вътрешността на устните си.

И това е добре, помисли той.

— Сега ще среша косата си и ще се начервя отново, а ти можеш да ме гледаш.

— Искаш ли да затворя прозорците?

— Не — каза тя. — Може и на студено.

— Кого обичаш?

— Теб. Не ни върви много на нас, нали?

— Не знам. Хайде, реши се.

Полковникът отиде в банята да се измие за вечеря. Тя беше единствената част от стаята, която предизвикваше разочарование. Някога „Грити“ е бил строен като дворец и по време на изграждането му не е имало нужда да се оставя място за бани. По-късно, когато са ги правили, са ги разположили в края на коридора, а хората, които ги използуваха, предупреждаваха, за да стоплят водата и да поставят кърпи.

За тази баня беше преграден произволно единият ъгъл на стаята и полковникът смяташе, че позицията й е повече отбранителна, отколкото нападателна. Докато се миеше, той разглеждаше лицето си в огледалото, за да види дали не са останали следи от червило.

Сякаш е изрязано от дърво от някой посредствен занаятчия, помисли той.

Погледна разните шевове и ръбове, останали от времето, когато не съществуваше пластичната хирургия, и тънките, забележими само за посветения линии на отличните пластични операции след раните в главата.

Е, това е, което мога да предложа като gueule[3] или facade[4], помисли той. Адски мизерна история. Единственото хубаво нещо е, че е загоряло и това донякъде го освобождава от проклятието. Господи, какъв грозен мъж!

Не забеляза нито стария блясък на износена стомана в очите си, нито малките, бягащи надалече ситни бръчици, които се появяваха в ъглите на очите му, когато се засмееше, нито пък, че счупеният му нос беше като на гладиатор от най-древните статуи. Не забеляза и своята по същество доброжелателна уста, която можеше да бъде истински жестока.

Върви по дяволите, каза той на огледалото, ти, съсипан нещастнико! Ще се присъединим ли към дамите?

Влезе в стаята и беше така млад, както при първата си атака. Всички несъществени неща бяха оставени в банята. Както винаги, мислеше той. Там им е мястото.

Ou sont les neiges d’antan? Ou sont les neiges d’autrefois? Dans le pissoir toute la chose comme ca[5].

Момичето на име Рената беше отворило вратите на високия armoire. Всички бяха с огледала от вътрешната страна и тя решеше косата си.

Не я решеше от суетност, нито пък, за да причини на полковника това, което знаеше, че може и ще му причини. Решеше я със затруднение и без уважение и тъй като косата беше много тежка, жива, както косите на селяните или на красавиците от висшата аристокрация, тя се съпротивляваше на гребена.

— Вятърът я обърка много — каза момичето. — Все още ли ме обичаш?

— Да. Да ти помогна ли?

— Не, цял живот съм го правила сама.

— Би могла да застанеш в профил.

— Не. Всички очертания са за нашите петима сина и за твоята глава, която да си почива върху тях.

— Имах предвид само лицето — каза полковникът. — Но благодаря ти, че ми обърна внимание. Пак се бях заплеснал.

— Аз съм прекалено дръзка.

— Не. В Америка правят тези неща от жица и пореста гума, каквато се използува в седалките на танковете. Там човек никога не знае дали са истински или не, освен ако е лошо момче като мен.

— Тук не е така — каза тя и преметна с гребена разделената коса. Тя се спусна под очертанията на бузите й, падна назад и се разпиля върху раменете й.

— Харесва ли ти прибрана?

— Не е чак толкова прибрана, но е дяволски красива.

— Бих могла да я вдигна или да направя нещо с нея, ако обичаш прибрана коса, но не мога да се справям с фуркетите и това изглежда толкова глупаво.

Гласът й беше така очарователен, че винаги му напомняше изпълнението на виолончелиста Пабло Казалас и той го чувствуваше като непоносима болка от рана.

Но човек понася всичко, помисли той.

— Обичам те много такава, каквато си — каза полковникът. — Ти си най-красивата жена, която познавам или съм виждал, дори и в картините на добри художници.

— Чудя се защо още не е пристигнал портретът.

— Хубаво ще е да имам портрета — каза полковникът, и сега отново беше генерал, без да го съзнава. — Но това е умряла работа.

— Моля те, не бъди груб. Тази вечер изобщо не мога да понасям грубости.

— Без да искам, започнах с жаргона на моя sale metier[6].

— Недей. Моля те, обгърни ме с ръце нежно, силно. Моля те. Това не е мръсен занаят. Той е най-древният и най-хубавият, макар че повечето хора, които го упражняват, са недостойни.

Той я притисна с всички сили, без да й причини болка, а тя каза:

— Не бих искала да си адвокат или свещеник. Нито пък продавач. Нито да имаш голям успех. Искам да се занимаваш със своя занаят и те обичам. Моля те, шепни ми, ако искаш.

Полковникът зашепна открито и искрено, притискаше я с разбито сърце, а шепотът му едва се чуваше, както дишането на притихнало до ухото ти куче:

— Обичам те, дяволче! Ти си моята дъщеря. Не ме интересуват нашите загуби, защото луната е нашата майка и нашият баща. А сега да слизаме на вечеря.

Той прошепна последното така тихо, че само влюбеният би го чул.

— Да — каза момичето. — Да, но първо ме целуни още веднъж.

[1] Ах, дъще моя! (исп.). — Б.пр. ↑

[2] Игра на думи. „Тръст“ означава „доверие“. — Б.пр. ↑

[3] Мутра (фр.). — Б.пр. ↑

[4] Физиономия (фр.). — Б.пр. ↑

[5] Къде е ланският сняг? Къде е някогашният сняг? Това е положението в писоара (фр.). — Б.пр. ↑

[6] Мръсен занаят (фр.). — Б.пр. ↑

Глава дванадесета

Седяха на своята маса в отдалечения край на бара, където и двата фланга на полковника бяха покрити и той се беше облегнал удобно в ъгъла. Gran Maestro си разбираше от работата, защото някога беше отличен сержант в една добра пехотна рота в първокласен полк и никога не би поставил своя полковник в средата на бара, както самият той не би заел глупава отбранителна позиция.

— Омарът — каза той.

Омарът беше внушителен, два пъти по-голям, отколкото може да бъде един омар. Враждебността му беше изчезнала при варенето, така че сега той изглеждаше като паметник на своята мъртва особа с изпъкнали очи и фини дълги пипалца — те му служеха да научава това, което доста глупавите му очи не можеха да му кажат.

Прилича малко на Джорджи Патън, помисли си полковникът. Но омарът навярно никога през живота си не е плакал, когато е бил развълнуван.

— Мислиш ли, че ще е жилав? — попита той момичето на италиански.

— Не — увери ги Gran Maestro, който все още се покланяше с омара в ръце. — Изобщо не е жилав. Само е голям. Такава му е породата.

— Добре — каза полковникът. — Сервирай ни го.

— А какво ще пиете?

— Какво искаш, дъще?

— А ти?

— „Капри Бианко“. Secco и много студено.

— Приготвил съм го — каза Gran Maestro.

— Ние се веселим — каза момичето. — Пак се веселим, и то без печал. Нали е внушителен?

— Да. Но, по дяволите, по-добре ще е да бъде крехък.

— Ще бъде. Gran Maestro не лъже. Нали е прекрасно, че има хора, които не лъжат?

— Прекрасно и доста рядко — каза полковникът. — Тъкмо си мислех за един човек, на име Джорджи Патън, който сигурно никога през живота си не е говорил истината.

— А ти лъжеш ли?

— Лъгал съм четири пъти. Но всеки път бях много уморен. Това не е извинение — добави той.

— А аз лъжех много, когато бях малко момиченце. Но в повечето случаи измислях разни истории. Или поне се надявам, че е било така. Но никога не съм лъгала в моя полза.

— А аз съм — каза полковникът. — Четири пъти.

— Щеше ли да бъдеш генерал, ако не беше лъгал?

— Ако бях лъгал като другите, щях да бъда генерал-лейтенант.

— Щеше ли да бъдеш по-щастлив, ако беше генерал-лейтенант?

— Не. Нямаше да бъда.

— Сложи дясната, истинската си ръка, в джоба и ми кажи как се чувствуваш.

Полковникът се подчини.

— Прекрасно — каза той. — Но трябва да ти ги върна все пак.

— Не. Моля те, не.

— Нека да не започваме пак.

Точно в този момент сервираха омара. Беше крехък, имаше някакво неуловимо изящество в ритащия мускул, който представлява опашката, а клещите бяха превъзходни — нито много слаби, нито много дебели.

— Омарът е охранен, когато луната е пълна — каза полковникът на момичето. — Ако няма пълнолуние, не си заслужава да се яде.

— Не знаех.

— Може би е така, защото при пълнолуние той се храни през цялата нощ. Или тогава има какво да яде.

— Ловят ги покрай бреговете на Далмация, нали?

— Да. Това е вашият богат на риба бряг. Може би трябваше да кажа нашият.

— Кажи го. Не знаеш колко са важни нещата, когато се кажат.

— Те са дяволски много по-важни, когато се напишат на хартия.

— Не. Не съм съгласна. Хартията не означава нищо, ако не ги кажеш в сърцето си.

— А ако нямаш сърце или ако сърцето ти нищо не струва?

— Ти имаш сърце и то струва много.

По дяволите, как бих искал на всяка цена да го сменя с ново, мислеше полковникът. Не виждам защо от всички мускули точно този трябва да ми изневери. Но той не каза нищо и си сложи ръката в джоба.

— Прекрасни са — каза той. — И ти си прекрасна.

— Благодаря. Ще помня това през цялата седмица.

— Би могла просто да се погледнеш в огледалото.

— То ме отегчава. Да слагаш червило на устните си и да ги притискаш една върху друга, за да го размажеш както трябва, да решиш прекалено тежката си коса — това не е живот за една жена, дори и за едно момиче, което е влюбено. Когато искаш да бъдеш луната и разни звезди, да живееш със своя мъж и да имаш петима синове, не е кой знае какво преживяване да се оглеждаш в огледалото и да се занимаваш с женските хитрости.

— Тогава хайде веднага да се оженим.

— Не — каза тя. — Трябваше да взема решение за това, както и за разните други неща. Цяла седмица времето е мое.

— Аз също вземам решения. Но твоето ме измъчва.

— Хайде да не говорим за това. Причинява ми приятна болка, но мисля, че ще е по-добре, ако разберем какво месо има Gran Maestro. Моля те, пий си виното. Не си го докоснал.

— Сега ще го докосна — каза полковникът.

Отпи от виното; то беше светло и студено, като вината на Гърция, но не гъсто, а богато и прекрасно като тялото на Рената.

— Прилича много на тебе.

— Да. Знам. Затова исках да го опиташ.

— Опитвам го. Сега ще изпия цялата чаша.

— Ти си добър.

— Благодаря — каза полковникът. — Ще помня това през цялата седмица и ще се опитам да бъда добър. — След това извика: — Gran Maestro!

Когато Gran Maestro се приближи весело, заговорнически, без да обръща внимание на язвата си, полковникът го попита:

— Какво месо има, достойно за нас?

— Не знам със сигурност — отговори Gran Maestro, — но ще проверя. Твоят сънародник е ей там и може да чува всичко. Не ми разреши да го настаня в отдалечения ъгъл.

— Добре — каза полковникът. — Ще му дадем материал за писане.

— Пише всяка нощ. Чух от един колега, който работи в неговия хотел.

— Добре. Това показва, че е старателен дори и вече да е изчерпал таланта си.

— Всички сме старателни — каза Gran Maestro.

— По разному.

— Ще отида да проверя какво месо има всъщност.

— Провери внимателно.

— Аз съм старателен.

— Ти си също и дяволски проницателен.

Gran Maestro се беше отдалечил, а момичето каза:

— Той е прекрасен човек и аз се радвам, че те обича.

— Ние сме добри приятели. Надявам се, че за теб ще има хубава пържола.

— Има една много хубава пържола — каза Gran Maestro, щом се появи отново.

— Вземи я, дъще. Аз непрекъснато ги ям в офицерския стол. Искаш ли я недопечена?

— Да, моля.

— Al sangue[1] — каза полковникът, — както се е изразил Джон, когато започнал да говори на келнера на френски. Crudo[2], bleu[3], или просто недопечена.

— Тя е недопечена — каза Gran Maestro. — А ти, полковник?

— Ескалоп с марсала и цветно зеле, задушено с масло. Плюс ангинар vinaigrette[4], ако ви се намира. Какво искаш ти, дъще?

— Картофено пюре и обикновена салата.

— Ти все още растеш.

— Да. Но не искам да порасна прекалено много или пък в погрешна посока.

— Е, тогава мисля, че това стига. Какво ще кажеш за fiasco[5] „Валполичела“?

— Нямаме fiascos — каза Gran Maestro. — Това е първокласен хотел, както знаеш. Виното идва в бутилки.

— Забравих — отговори полковникът. — Спомняш ли си, когато то струваше трийсет чентесими литъра?

— И от военните ешелони хвърляхме празните fiascos по караула на гарите.

— Изхвърляхме всички останали гранати и ги запокитвахме надолу по склона на връщане от Грапа.

— А те мислеха, че има пробив, когато виждаха взривовете, ти никога не се бръснеше, носехме fiamme nere[6] на сивите куртки, облечени върху сивите пуловери.

— А аз пиех grappa[7] и дори не можех да усетя вкуса й.

— Тогава сигурно сме били мъжки момчета — каза полковникът.

— Да — повтори Gran Maestro — Тогава бяхме лоши момчета, а ти беше най-лошото.

— Да — каза полковникът. — Мисля, че бяхме доста лоши момчета. Но ти ще ни простиш, нали, дъще?

— Нямате ли снимки оттогава?

— Не. Снимки правеха само на мистър д’Анунцио. Пък и много от хората свършиха лошо.

— С изключение на нас — каза Gran Maestro. — А сега трябва да видя какво става с пържолата.

Полковникът, сега отново младши лейтенант, който пътуваше с camion, лицето му потънало в прах, така че се виждаха само металическите му очи — възпалени, със зачервени клепачи, — седеше и мислеше.

Трите ключови позиции — масивът Грапа с Асалоне, Пертика и вдясно хълмът, чието име не помня. Там възмъжах и всяка нощ се събуждах в пот, защото сънувах, че няма да мога да ги изведа от камионите. И те не трябваше изобщо да излизат, разбира се. Но какъв занаят е това!

— В нашата армия — каза той на момичето — всъщност не е воювал нито един генерал. Много странно, а и началството не обича онези, които са воювали.

— Генералите воюват ли въобще?

— О, да. Когато са капитани и лейтенанти. После, само при отстъпленията, в другите случаи е доста глупаво.

— А ти много ли си воювал? Знам, че си, но ми кажи.

— Воювал съм достатъчно, за да бъда окачествен като глупак от големите мислители.

— Разкажи ми.

— Когато бях момче, се сражавах срещу Ервин Ромел на половината път между Кортина и Грапа, където задържахме врага. Тогава той беше капитан, а аз изпълнявах длъжността на капитан, всъщност бях младши лейтенант.

— Познаваше ли го?

— Не. Запознахме се чак след края на войната, когато можахме да поговорим. Беше много приятен човек и ми харесваше. Ходехме заедно на ски.

— А много немци ли си харесвал?

— Страшно много. Най-много харесвах Ернст Удет.

— Но те не бяха прави.

— Разбира се. Но кой не е бил в това положение?

— Изобщо не бих могла да ги харесвам или да се отнасям като тебе толерантно, защото те убиха баща ми и изгориха вилата ни в Брента, а особено след като видях един германски офицер да стреля по гълъбите с ловджийска пушка на Пиаца Сан Марко.

— Разбирам. Но моля те, дъще, опитай се да разбереш и моето отношение. След като сме убили толкова много можем да си позволим да бъдем любезни.

— Колко си убил?

— Със сигурност сто двайсет и двама. Не смятам тези, за които не съм сигурен.

— И не си имал угризения?

— Никога.

— Нито пък си сънувал лоши сънища?

— Лоши не, но най-често странни. Сънища за сражения, винаги известно време след сраженията. А след това странни, най-вече свързани с някои местности. Живеем благодарение на това, каква ще се случи местността. И в сънищата ти остава релефът.

— Никога ли не сънуваш мен?

— Опитвам се. Но не мога.

— Може би портретът ще помогне?

— Надявам се. Моля те, не забравяй да ми напомниш да ти върна камъните.

— Моля те, не бъди жесток.

— Аз се нуждая от достойнство така, както ние двамата — от нашата велика и всеобхващаща любов. Едното без другото не може.

— Но ти би могъл да направиш отстъпка.

— Добре. Камъните са в джоба ми.

В този момент дойде Gran Maestro с пържолата, ескалопа и зеленчуците. Донесе ги едно момче със зализана коса, което не вярваше в нищо, но се опитваше с всички сили да бъде добър младши келнер. Беше член на Ордена. Gran Maestro сервираше сръчно и с уважение към храната и към онези, които щяха да я консумират.

— Заповядайте — покани ги той, а после каза на момчето, което имаше очи на недоверчива болонка: — Отвори тази „Валполичела“.

— Какво ти пречи онзи тип? — попита го полковникът, имайки предвид своя сипаничав сънародник, който седеше, дъвчейки храната си, а възрастната жена до него ядеше с провинциално благоприличие.

— Ти трябва да ми кажеш. Не аз на тебе.

— За първи път го виждам — отговори полковникът. — Трудно ми е да го възприемам с яденето.

— Той се отнася към мен със снизхождение. Говори усърдно лош италиански. Ходи на всички места, включени в неговия „Бедекер“[8], и няма вкус нито към храната, нито към виното. Жената е симпатична. Навярно му е леля. Но нямам всъщност никакви сведения.

— Струва ми се, че бихме могли да минем без него.

— И аз така мисля. Още тази секунда.

— Говори ли за нас?

— Попита ме кой си. Беше чувал името на графинята. Чел е за някои дворци, принадлежали на семейството. Името ви му направи впечатление, госпожо. Аз му го казах, за да му направи впечатление.

— Мислиш ли, че ще ни сложи в някоя книга?

— Сигурен съм. Той слага всичко в книгите си.

— Ние би трябвало да сме в някоя книга — каза полковникът. — Имаш ли нещо против, дъще?

— Не, разбира се — каза момичето. — Но предпочитам Данте да я напише.

— Данте го няма тук — каза полковникът.

— Можеш ли да ми разкажеш нещо за войната? — попита момичето. — Нещо, което ми се разрешава да зная?

— Разбира се. Всичко, което поискаш.

— Що за човек беше генерал Айзенхауер?

— Типичен представител на Епуъртската лига. Макар че това може би е несправедливо, защото беше жертва на разни други влияния. Отличен политик. Политически генерал. Много го биваше за това.

— А другите пълководци?

— Хайде да не ги назоваваме по имена. Те достатъчно са се назовавали в спомените си. Тези внушаващи най-голямо доверие членове на някакъв си „Ротъри Клъб“, който ти не си чувала. В клуба те носят емайлирани копчета с личните си имена и ако ги назовеш по фамилия, те глобяват. И не са воювали. Никога.

— Имаше ли добри сред тях?

— Да, много. Брадли, учителят, и много други. И Мълниеносния Джо може да бъде посочен като добър. Много добър.

— Кой беше той?

— Командуваше седми корпус, където бях и аз. Много разумен. Бърз. Точен. Сега е началник на щаба.

— А великите пълководци, за които сме чували, като генералите Монтгомъри и Патън?

— Забрави ги, дъще. Монти беше тип, който се нуждаеше от петнайсеторно надмощие над врага, за да напредва, а и тогава напредваше мудно.

— Винаги съм мислила, че е велик генерал.

— Ами — каза полковникът. — И най-лошото от всичко беше, че той знаеше това. Виждал съм го да влиза в хотела и да сменя истинската си униформа с маскараден костюм, за да излезе вечерта и да въодушевява народа.

— И ти не го обичаш?

— Не бих казал, че не го обичам. Просто мисля, че е английски генерал. Каквото и да означава това. А ти не го използувай.

— Но той разгроми генерал Ромел.

— Да. А не мислиш ли, че някой друг го е изтощил преди него? Кой няма да победи при петнайсеторно надмощие? Когато се сражавахме тук, ние бяхме момчета — Gran Maestro и аз — и побеждавахме през цялата година три-четири пъти по-многоброен противник, във всяко сражение. Спечелихме трите главни, най-тежките. Ето защо можем да се шегуваме и да не се надуваме. През онази година имахме над сто и четиридесет хиляди убити. И затова можем да говорим весело и без да важничим.

— Това е толкова тъжна наука, ако изобщо е наука — каза момичето. — Мразя паметниците от войната, макар че се отнасям с почит към тях.

— И аз не ги обичам — отговори полковникът. — Нито процеса, който доведе до тяхното изграждане. Някога гледала ли си това откъм тази страна?

— Не. Но бих искала да зная.

— По-добре е да не знаеш. Яж си пържолата, преди да е изстинала, и ми прости, че говоря за моя занаят.

— Ненавиждам го, но го обичам.

— Смятам, че споделяме едни и същи чувства. Но какво мисли моят сипаничав съотечественик там, през три маси?

— За следващата си книга или за това, какво е казано в „Бедекера“.

— Ще се разходим ли с гондола на вятъра след вечеря?

— Би било чудесно.

— Трябва ли да кажем на сипаничавия къде отиваме? Мисля, че има същите дупки и в сърцето, и в душата, а може би и в своето любопитство.

— Нищо няма да му казваме. Gran Maestro може да му предаде всички сведения, които пожелаем.

След това тя започна да дъвче пържолата си и попита:

— Дали е вярно, че след петдесетгодишна възраст животът на човека е изписан на лицето му?

— Едва ли. При мен поне не е така.

— Ти — каза тя. — Ти!

— Хубава ли е пържолата? — попита полковникът.

— Чудесна е. А твоят ескалоп?

— Много крехък, а сосът изобщо не е сладък. Харесват ли ти зеленчуците?

— Цветното зеле е хрускаво като целина.

— Трябваше да си поръчаме целина. Но мисля, че няма, иначе Gran Maestro щеше да ни донесе.

— Нали ни е приятно да се храним? Колко хубаво би било, ако можехме да се храним винаги заедно.

— Аз ти предложих.

— Хайде да не говорим за това.

— Добре — съгласи се полковникът. — А също съм решил: ще напусна армията и ще живея в този град много скромно с пенсията си.

— Прекрасно! Как изглеждаш в цивилни дрехи?

— Ти си ме виждала.

— Знам, скъпи мой. Казах го на шега. И ти понякога си правиш груби шеги, нали?

— Ще изглеждам добре, ако тук има добър шивач.

— Тук не, но в Рим има. Може ли да отидем заедно с кола до Рим и да поръчаме дрехите?

— Да. Ще живеем край града, във Витербо, а в Рим ще ходим само за пробите и да вечеряме. После ще се връщаме през нощта.

— Ще се срещаме с кинозвезди, ще ги обсъждаме и може би няма да пием с тях?

— Ще ги срещаме с хиляди.

— Ще присъствуваме ли, когато се женят за втори или трети път и папата ги благославя?

— Ако проявяваш интерес към тези неща.

— Не. Това е една от причините, за да не мога да се оженя за теб.

— Разбирам. Благодаря ти.

— Но ще те обичам, каквото и да означава това — а ти и аз знаем много добре какво означава то — докато сме живи и след това.

— Не мисля, че ще можеш да обичаш много, когато си мъртва — отговори полковникът.

Той започна да яде ангинара си, като вземаше лист по лист и потапяше месестата му страна в дълбоката купа със sauce vinaigrette[9].

— Не знам дали и ти ще можеш — каза момичето. — Но аз ще се опитам. Не се ли чувствуваш по-добре, когато си обичан?

— Да. Чувствувам се, сякаш съм поставен на някакъв гол хълм, толкова твърд, че не може да се копае, а навсякъде скалите са солидни, но без издатини и ръбове, и изведнъж, вместо да съм гол, съм брониран. Брониран, а осемдесет и осем милиметровите[10] ги няма.

— Би трябвало да разкажеш това на нашия приятел, писателя с лунните кратери по лицето, за да го запише довечера.

— Би трябвало да го разкажа на Данте, ако той беше тук — подхвърли полковникът, който изведнъж се разбушува като морето, когато връхлита екваториален шквал: — Щях да му обясня какво бих направил, ако съм качен в бронирана кола при такива обстоятелства.

Точно тогава барон Алварито влезе в столовата. Той ги търсеше и тъй като беше ловец, ги видя веднага.

Приближи се до масата, целуна ръка на Рената и каза:

— Ciao, Рената.

Доста висок, отлично сложен, в елегантен костюм, той беше най-стеснителният човек, когото полковникът познаваше — стеснителен не от невежество, нито от неудобство или от някакъв недостатък, а по природа, както някои животни — например антилопата бонго, която никога няма да видиш в джунглата и трябва да я ловиш с кучета.

— Господин полковник — каза той и се усмихна, както може да се усмихне само един много стеснителен човек.

Това не беше спокойната усмивка на самоуверения, нито бързата, язвителна усмивка на изключително дръзкия и на злодея. Нямаше нищо общо с равнодушната, изкуствена усмивка на проститутката или на политика. Тя беше удивителната, необичайната усмивка, която извира от тъмната дълбина вътре в човека — по-дълбока от кладенец, дълбока, колкото най-дълбоката мина.

— Мога да остана само за минута. Дойдох да ви кажа, че вероятно времето ще бъде добро за лов. Патиците долитат на големи ята от север. Сред тях има и много едри. От онези, които харесвате — отново се усмихна той.

— Седни, Алварито, моля!

— Не — каза барон Алварито. — Можем да се срещнем в гаража в два и половина, ако искате. Вие сте с колата си, нали?

— Да.

— Е, много добре. Щом тръгнем по това време, ще можем да видим патиците вечерта.

— Великолепно — каза полковникът.

— Ciao, Рената. Довиждане, господин полковник. До два и половина.

— Познаваме се от деца — каза момичето. — Но той е с около три години по-възрастен от мен. Родил се е много възрастен.

— Да, зная. Той ми е добър приятел.

— Мислиш ли, че твоят сънародник го е търсил в „Бедекера“?

— Откъде да знам — отговори полковникът. — Gran Maestro — попита той, — моят знаменит сънародник потърси ли барона в „Бедекера“?

— Да си кажа правата, полковник, не съм го видял да отваря своя „Бедекер“, докато се хранеше.

— Ще му пишем шестица — каза полковникът. — А сега виж какво, смятам, че виното „Валполичела“ е по-добро, когато е младо. То не е grand vin[11] и когато се бутилира и отлежи, дава утайка. Съгласен ли си?

— Да.

— Тогава какво да правим?

— Полковник, знаеш, че в един голям хотел виното трябва да струва пари. Не можеш да намериш „Пинард“ в „Риц“. Предлагам да вземем няколко fiascos от хубавото. Можеш да кажеш, че е от именията на графиня Рената и са ти го изпратили като подарък. Ще го прелея в гарафи. Така ще имаме по-добро вино и ще направим внушителна икономия. Ще обясня, ако искаш, на управителя. Той е много добър човек.

— Обясни му — отговори полковникът. — И той не е човек, който пие виното заради етикетите.

— Разбрано. Междувременно можете да пиете това. Знаете ли, не е лошо.

— Да — съгласи се полковникът. — Но не е „Шембертен“.

— А какво пиехме някога?

— Всичко — каза полковникът. — Сега обаче се стремя към съвършенство, но не към абсолютно съвършенство, а към това, което е по джоба ми.

— И аз се стремя към него — отговори Gran Maestro. — Но съвсем напразно. Какво искате, за да завършите вечерята?

— Сирене — каза полковникът. — Ти какво искаш, дъще?

Откакто беше видяло Алварито, момичето седеше тихо и някак си затворено в себе си. Нещо и минаваше през ума, а това беше един прекрасен ум. Но за миг тя не беше с тях.

— Сирене — отговори тя. — Моля!

— Какво сирене?

— Донеси от всичките и ние ще си изберем — каза полковникът.

Gran Maestro си отиде, а полковникът попита:

— Какво ти е, дъще?

— Нищо. Никога нищо. Както винаги нищо.

— Би трябвало да излезеш от това състояние. Нямаме време за такива луксове.

— Да. Съгласна съм. Ще се заемем със сиренето.

— Да го изядем ли като топъл хляб?

— Не — каза тя, защото не разбра разговорния израз, но разбра точно какво искаше да каже той, защото се досети. — Сложи си дясната ръка в джоба.

— Добре — съгласи се полковникът. — Ще те послушам.

Сложи дясната си ръка в джоба и напипа това, което беше там, първо с върховете на пръстите, после с вътрешната им част. И с дланта на ръката си, на ранената ръка.

— Извинявай — каза тя. — А сега отново да се веселим. Ще се посветим щастливо на сиренето.

— Отлично. Чудя се какво ли сирене имат?

— Разкажи ми за последната война — помоли момичето. — После ще се разходим с нашата гондола в студения вятър.

— Не беше много интересно. За нас, разбира се, тези неща винаги са интересни. Но имаше само три, може би четири фрази, които бяха наистина интересни за мене.

— Защо?

— Сражавахме се срещу победен враг, чиито съобщения бяха унищожени. Разбихме на книга много дивизии, но те бяха призрачни. Не истински. Бяха унищожени от нашата тактическа авиация, преди да са успели да се организират. Много трудно беше само в Нормандия поради релефа, а също когато направихме пробив и трябваше да го задържим и от двете страни, за да могат да преминат бронираните войски на Джорджи Патън.

— Как се прави пробив, за да преминат бронираните войски? Разкажи ми, моля те.

— Първо се сражаваш, за да завземеш града, разположен на кръстопът, където се пресичат всички главни пътища. Да го наречем Сен Ло. След това трябва да се отварят пътищата, като се завземат други градове и села. Врагът си има главна отбранителна линия, но не може да хвърли своите дивизии в контраатака, защото изстребителите-бомбардировачи ги засичат по пътищата. Отегчаваш ли се? Аз се отегчавам до смърт.

— Не, не се отегчавам. Никога досега не съм чувала за това да се говори разбираемо.

— Благодаря ти — каза полковникът. — Сигурна ли си, че искаш да чуеш още за тъжната наука?

— Моля те. Знаеш, че те обичам и искам да я споделя с тебе.

— Никой с никого не споделя този занаят — каза й полковникът. — Просто ти казвам как става. Мога да вмъкна случки, за да го направя интересно или правдоподобно.

— Хайде, моля те.

— Завземането на Париж не беше нищо особено. Емоционално преживяване, а не военна операция. Убихме няколко машинописки и войниците, оставени от немците, както винаги, за да прикриват отстъплението. Навярно са решили, че вече няма да им трябват дяволски много чиновници и са ги оставили като войници.

— Нима това не беше голяма победа?

— Хората на Леклерк, друг един негодник от трета или четвърта величина, чиято смърт отпразнувах с бутилка от две кварти „Перие Жуе Брют“, 1942 година, изстреляха сума патрони, за да придадат важност на събитието и защото брагодарение на нас имаха с какво да стрелят. Но не се получи.

— Ти взе ли участие?

— Да — каза полковникът. — Мисля, че мога смело да кажа, да.

— И не ти ли направи огромно впечатление? В края на краищата това е бил Париж и не на всеки се е отдавала възможност да го завзема.

— Самите французи го бяха завзели четири дни преди това. Но по великия план на щаба с название ВЩСЕВ, Върховен, обърни внимание на думата, щаб на съюзните експедиционни войски, включващ всички военни политици от тила, които носеха белега на срама, изобразяващ нещо пламтящо, а ние — четирилистна детелина, като отличителен знак, а и за щастие, този щаб наистина имаше гениален план, градът трябваше да бъде обкръжен. Така че ние не можехме просто да го завземем. Трябваше да чакаме да пристигне евентуално генерал или маршал Бърнърд Лбу Монтгомъри, който не беше в състояние да запуши дори пробива при Фалез, а да се придвижи му се стори трудно и не можа да пристигне навреме при нас.

— Сигурно ви е липсвал — каза момичето.

— О, да — отговори полковникът. — Ужасно.

— Но нима нямаше нещо благородно или нещо наистина радостно?

— Имаше, разбира се — каза й полковникът. — Сражавахме се от Ба Медон през Порт дьо Сен-Клу по улици, които познавах и обичах, от нашите нямаше нито един убит, нанесохме възможно най-малко щети. На Етоал плених иконома на Елза Максуъл. Това беше една много сложна операция. Срещу него имаше обвинение, че е японски снайперист. Ново двайсет. Беше набеден, че е убил няколко парижани. Изпратихме трима души на покрива, където беше намерил подслон, но се оказа, че е от Индокитай.

— Малко по малко започвам да разбирам. Но това е обезсърчително.

— Винаги е адски обезсърчително. Но в този занаят човек не трябва да има сърце.

— Мислиш ли, че е било същото по времето на великите капитани?

— Сигурен съм, че е било още по-лошо.

— Но ти си получил раните в ръката честно?

— Да. Съвсем честно. На каменист, гол хълм.

— Моля те, дай да я докосна — каза тя.

— Само внимавай около средата. Там е разцепена и все още може да се отвори.

— Трябва да пишеш — каза момичето. — Говоря ти сериозно. За да знаят хората за тези неща.

— Не — възрази полковникът. — Нямам талант за това и знам прекалено много. Почти всеки лъжец пише по-убедително от човека, който е бил там.

— Но други войници са писали.

— Да. Морис Саксонски. Фридрих Велики. Господин Тсюн Тсю.

— Става въпрос за военни — наши съвременници.

— Каза „наши“ непринудено. Но на мен това ми хареса.

— Нима не са писали много съвременни военни?

— Безспорно. А ти чела ли си ги?

— Не. Чела съм главно класиците, чета и илюстрованите списания заради клюките. И писмата ти.

— Изгори ги — каза полковникът. — Те не струват нищо.

— Моля те. Не бъди груб.

— Няма. Какво да ти кажа, така, че да не те отегча?

— Разкажи ми за времето, когато си бил генерал.

— О, това ли — каза той и направи знак на Gran Maestro да донесе шампанско.

Беше „Рьодерер Брут“ от 1942 г. и той го обичаше.

— Когато си генерал, живееш във фургон, твоят началник-щаб също живее във фургон и си имаш уиски „Бърбън“, а другите войници нямат. Твоите началници на отдели живеят в КП[12]. Бих ти обяснил какво представляват началниците на отдели, но това ще те отегчи. Бих ти разказал за началниците на първия, втория, третия, четвъртия и петия отдел, а немците имат и шести. Но ще се отегчиш. Освен това имаш и карта, покрита с пластмаса, а на нея са означени три полка, всеки включва по три батальона. Всичко това е отбелязано с цветен молив.

Има гранични линии, така че когато батальоните преминат границите си, да не се сражават един срещу друг. Батальонът се състои от пет роти. Всичките би трябвало да са добри, но някои са добри, а други — не много. Разполагаш с дивизионна артилерия, танков батальон и много резервни части. Живееш по координати.

Той изчака, докато Gran Maestro наливаше „Рьодерер Брут“ 42.

— От корпуса, cuerpo d’Armata — преведе той хладно, — ти казват какво трябва да правиш, а после сам решаваш как. Диктуваш заповедите или най-често ги предаваш по телефона. Наказваш хора, които уважаваш, за да ги накараш да вършат съвсем невъзможни неща, но за тях има заповед. Също така трябва да мислиш упорито, да стоиш до късно буден и да ставаш рано.

— И ти няма да опишеш това?! Дори и само за да ми доставиш удоволствие?

— Не — каза полковникът. — Момчетата, които бяха чувствителни и се побъркаха, но запазиха истинските първи впечатления от своя боен ден или от своите три, а дори и четири дни, пишат книги. Те са хубави книги, но могат да бъдат скучни, ако си бил там. После други пишат, за да спечелят бързо от войната, в която никога не са воювали. Това са тези, които тичаха в тила, за да съобщят новините. А новините едва ли бяха точни. Но те тичаха бързо с тях. Професионалните писатели си имаха служби, които им попречиха да воюват, и те писаха за боевете, останали неразбираеми за тях, така, сякаш са били там. Не зная в коя категория грехове влиза това.

Един лъскав капитан от флотата, който не можеше да командува дори платноходка, също писа за дълбоката същност на Грандиозния план. Всеки ще напише своята книга рано или късно. Човек може да попадне и на някоя хубава. Но аз не пиша, дъще.

Той направи знак на Gran Maestro да напълни чашите.

— Gran Maestro — каза той, — обичаш ли да воюваш?

— Не.

— Но ние воювахме?

— Да. Прекалено много.

— Как си със здравето?

— Прекрасно, ако не се смята язвата и едно малко сърдечно неразположение.

— Не е възможно — каза полковникът, а сърцето му се качи в гърлото и той почувствува, че го задушава. — Каза ми само за язвата.

— Е, добре, сега вече знаеш — отговори Gran Maestro и не довърши изречението, а се усмихна със своята най-хубава и най-ясна усмивка, която блесна така ярко, както изгрява слънцето.

— Колко пъти?

Gran Maestro вдигна два пръста, както би направил човек, когато залага по-голямата сума там, където има предимство, а залагането става с кимване.

— Аз водя — каза полковникът. — Но хайде да не бъдем зловещи. Попитай доня Рената дали иска още от това отлично вино.

— Ти не си ми казал, че е имало още — намеси се момичето. — Длъжен си да ми кажеш.

— Нищо не е имало, откакто бяхме заедно за последен път.

— Мислиш ли, че е заради мене? Ако е така, бих дошла, просто ще бъда с тебе и ще се грижа за тебе.

— Това е само един мускул — каза полковникът — Само че главният. Работи перфектно, като автомат. Бедата е там, че не можеш да го изпратиш на представителя на фирмата, ако се развали. Просто не разбираш кога спира. Ти си мъртъв.

— Моля те, не говори за това.

— Ти ме помоли — каза полковникът.

— А онзи сипаничав мъж с лице като от карикатура? Той няма ли такова нещо?

— Няма, разбира се — отговори й полковникът. — Ако е посредствен писател, ще живее вечно.

— Но ти не си писател. Откъде знаеш това?

— Не съм, слава богу. Но съм чел книги. Докато не сме женени, имаме време за четене, може би не толкова много, колкото един моряк от търговската флота, но достатъчно. Мога да различа един писател от друг и ти казвам, че посредственият живее дълго. Всички трябва да получават възнаграждение за дълголетие.

— Можеш ли да ми разкажеш някакви случки и да спрем да говорим за това, защото то е моята истинска болка?

— Мога да ти разкажа стотици. И всичките истински.

— Разкажи ми само една. След това ще довършим виното и ще отидем на гондолата.

— Смяташ ли, че няма да ти бъде студено?

— Не, няма.

— Не зная какво да ти разкажа. Всичко за войната отегчава онези, които не са воювали в нея. Освен измислиците на лъжците.

— Бих искала да науча за завземането на Париж.

— Защо? Понеже ти казах, че приличаш на Мария-Антоанета в двуколката?

— Не. Бях поласкана от това, а и знам, че малко си приличаме с нея в профил. Но никога не съм била в двуколка и бих искала да чуя за Париж. Когато обичаш някого и той е твоят герой, приятно ти е да слушаш за местата, където е бил, и за нещата, които е правил.

— Моля те, обърни си главата и аз ще ти разкажа. Gran Maestro, има ли нещо в тази нещастна бутилка?

— Не — отговори Gran Maestro.

— Тогава донеси друга.

— Вече съм изстудил една.

— Добре. Сервирай я: И така, дъще, ние се отделихме от колоната на генерал Леклерк при Кламар. Те се отправиха към Монтруж и Порт д’Орлеан, а ние — направо към Ба Медон и превзехме моста на Порт дьо Сен-Клу. Не е ли прекалено подробно и не те ли отегчава?

— Не.

— По-добре би било, ако имаше карта.

— Продължавай.

— Превзехме моста, поставихме предмостово укрепление на другата страна на реката и изхвърлихме германците, които го бяха отбранявали — и живите, и мъртвите — в Сена. — Той спря. — Тяхната отбрана, разбира се, беше формална. Те би трябвало да го взривят. Хвърлихме тези германци в Сена. Мисля, че всичките бяха чиновници.

— Продължавай.

— На другата сутрин бяхме информирани, че германците имат силни позиции на различни места, артилерия на Мон Валериан, и че по улиците бродят танкове. Част от това беше истина. Също така бяхме помолени да не влизаме прекалено бързо, защото генерал Леклерк трябваше да завземе града. Аз отстъпих пред тази молба и влязох толкова бавно, колкото можах.

— Как правиш това?

— Задържаш атаката с два часа и пиеш шампанско — винаги когато ти бъде предложено от патриоти, колаборационисти или ентусиасти.

— А нима нямаше нищо прекрасно или величаво, както е в книгите?

— Имаше, разбира се — самият град. Хората бяха много щастливи. Стари генерали крачеха из улиците в извадените от нафталина униформи. Ние също бяхме много щастливи, защото не трябваше да се бием.

— Изобщо?

— Само три пъти. И то съвсем не сериозно.

— И само толкова ли трябваше да се биете, за да завземете такъв един град?

— Дъще, ние се бихме дванайсет пъти след Рамбуйе, за да влезем в града. Но само два случая си струва да бъдат наречени битки. При Тусю льо Нобл и при Льо Бю. Останалите бяха просто необходими както гарнитурата за ястието. В действителност на мен не ми се наложи да се бия въобще, ако се изключат онези две места.

— Кажи ми някои истини за воюването.

— Кажи ми, че ме обичаш.

— Обичам те. Можеш да го публикуваш в „Газетино“, ако искаш. Обичам твоето силно, сухо тяло и странните ти очи, които ме плашат, когато станат зли. Обичам ръката ти и всички твои ранени места.

— Трябва да се опитам да ти кажа нещо много хубаво. Първо мога да те уверя, че те обичам. Точка.

— Защо не си купиш красиви стъклени съдове? — попита внезапно момичето. — Можем да отидем заедно в Мурано.

— Не разбирам нищо от стъклени съдове.

— Аз бих могла да те науча. Ще бъде забавно.

— Живея прекалено скитнически живот, за да имам хубави стъклени съдове.

— Да, но когато се пенсионираш и дойдеш да живееш тук?

— Тогава ще купим.

— Искам сега.

— И аз, само че утре отивам на лов за патици, а тази вечер си е тази вечер.

— Може ли и аз да дойда на лов?

— Само ако Алварито те покани.

— Мога да го накарам да ме покани.

— Съмнявам се.

— Не е любезно да се съмняваш в това, което дъщеря ти казва, след като е достатъчно голяма, за да си позволява да лъже.

— Добре, дъще. Оттеглям съмнението.

— Благодаря. И все пак няма да дойда, за да не ви досаждам. Ще остана във Венеция и ще отида на църква с мама и с нейната и моята леля, след това ще навестя и моите бедняци. Аз съм единствено дете, така че имам много задължения.

— Винаги съм се чудил как прекарваш времето си.

— Ето така. Също ще накарам прислужницата си да ми измие косата и да ми направи маникюр и педикюр.

— Не можеш да направиш това, защото ловът е в неделя.

— Тогава в понеделник. В неделя ще чета всички илюстровани списания, включително и неприличните.

— Може би в тях ще има снимки на мис Бергман. Все още ли искаш да приличаш на нея?

— Вече не. Искам да приличам на себе си, само че да бъда много, много по-добра и ти да ме обичаш. Също така — каза тя внезапно, съвсем открито — искам да приличам на теб. Може ли тази вечер мъничко да приличам на теб?

— Разбира се. В кой град сме в края на краищата?

— Във Венеция, най-хубавия град според мен.

— Съгласен съм. И ти благодаря, че не искаш да ти разказвам повече случки от войната.

— О, ти трябва да ми ги разкажеш по-късно.

— Трябва? — попита полковникът и в странните му очи се появи жестокост и решителност, сякаш дулото на танк се насочваше към него. — Трябва ли каза, дъще?

— Да. Но не исках да го кажа по този начин. Или, ако съм сбъркала, извинявай. Исках да кажа: Моля те, би ли ми разказал по-късно още действителни случки? И би ли ми обяснил нещата, които не разбирам?

— Можеш да използуваш трябва, ако искаш, дъще. Да върви по дяволите!

Той се усмихна и очите му станаха мили, колкото можеха, а това не означаваше, че бяха много мили — и той го знаеше. Но сега не му оставаше нищо друго, освен да се опита да бъде мил към своята последна, истинска и единствена любов.

— Всъщност нямам нищо против, дъще. Моля те, повярвай ми. Знам какво е да командуваш и на твоята възраст аз изпитвах особено удоволствие, когато го вършех.

— Но аз не искам да командувам. — Независимо от нейното решение да не плаче, очите й бяха влажни. — Искам да ти служа.

— Знам. Но искаш също и да командуваш. В това няма нищо лошо. Всички хора като нас искат.

— Благодаря ти, че каза „като нас“.

— Не беше трудно да го кажа — отговори полковникът и добави: — дъще.

Точно в този момент дойде портиерът и каза:

— Извинете, господин полковник. Навън чака един човек, мисля, че е ваш слуга, госпожо, с един доста голям пакет за полковника. Да го оставя ли долу или да кажа да го качат в стаята ви?

— Да го качат в стаята ми — каза полковникът.

— Моля те — намеси се момичето, — не може ли да го видим сега? Не се интересуваме от никого тук, нали?

— Разопаковай го и го донеси тук.

— Добре.

— А после можеш да кажеш да го качат много внимателно в стаята ми и да го опаковат добре за пренасяне утре по обед.

— Слушам, господин полковник.

— Иска ли ти се да го видиш? — попита момичето.

— Много — каза полковникът. — Gran Maestro, донеси още от този „Рьодерер“, моля те, и постави един стол така, че да можем да погледаме един портрет — ние сме големи поклонници на изобразителното изкуство.

— Няма повече студен „Рьодерер“, но ако желаете „Перие Жуе“…

— Донеси — каза полковникът и добави: — моля. Няма да говоря като Джорджи Патън — обърна се той към момичето. — Не трябва. А освен това той е мъртъв.

— Бедният човек!

— Да. Беден човек през целия си живот. Макар и доста богат, що се отнася до пари и танкове.

— Имаш ли нещо против танковете?

— Да. И по-специално не обичам хората в тях. Танковете ги правят нагли, а това е първата крачка към страха, имам предвид истинския страх. Може би е малко усложнено и от клаустрофобията.

След това той я погледна и се усмихна; съжаляваше, че бе я закарал на дълбокото, сякаш беше пуснал начинаещ плувец, свикнал да плува на плитко край някой полегат бряг, в прекалено дълбока вода, и се опита да й вдъхне отново увереност:

— Прости ми, дъще. Повечето от това, което казвам, е несправедливо. Но е по-вярно от нещата, които ще прочетеш в спомените на генералите. След като човек получи една или повече звезди, за него става така трудно да се добере до истината, както е било трудно на нашите праотци да се доберат до светия Граал.

— Но ти си бил генерал.

— Не бог знае колко дълго — каза полковникът. — Но, виж, капитаните — продължи генералът — знаят точната истина и могат най-добре да ти я кажат. Ако не могат, ги разжалват.

— А ти щеше ли да ме разжалваш, ако лъжех?

— Зависи от това за какво лъжеш.

— Няма да лъжа за нищо. Не искам да бъда разжалвана. Звучи ужасно.

— Ужасно е — каза полковникът. — Изпращаш ги в тила, за да бъдат разжалвани, с единайсет екземпляра обяснение защо трябва да бъде извършено това, като подписваш всеки един от тях.

— Много ли си разжалвал?

— Доста.

Портиерът влезе в залата с портрета, носеше го в голямата му рамка и приличаше на кораб, който се движи с прекалено много платна.

— Донеси два стола — каза полковникът на младшия келнер — и ги сложи там. Гледай платното да не докосва столовете. И го дръж да не се хлъзне. — А после се обърна към момичето: — Ще трябва да сменим тази рамка.

— Знам. Не съм я избирала аз. Вземи го без нея, а следващата седмица ще изберем хубава рамка. А сега погледни — не рамката, а това, което той казва или не казва за мене.

Портретът беше хубав: нито сух, нито снобски, нито стилизиран, нито модернистичен. Така човек би искал да нарисуват момичето му, ако Тинторето беше тук — в противен случай щеше да се задоволи с Веласкес. Но нито единият, нито другият рисуваха така. Това беше просто един портрет, нарисуван чудесно, както все още понякога се случва в наше време.

— Прекрасен е — каза полковникът. — Наистина е прекрасен.

Портиерът и младшият келнер го държаха и го гледаха отстрани. Gran Maestro му се възхищаваше нескрито. През две маси от тях американецът го възприемаше с журналистическо око, чудейки се кой го е нарисувал. Към всички останали платното беше с гръб.

— Прекрасен е — каза полковникът. — Но ти не можеш да ми го дадеш.

— Вече съм ти го дала. Сигурна съм, че косата ми никога не е покривала раменете ми.

— А аз мисля, че ги е покривала.

— Мога да я оставя толкова дълга, ако искаш.

— Опитай. Ах ти, чудна хубост! Обичам те много. Тебе и нарисуваната на платното.

— Кажи на келнерите, ако искаш. Сигурна съм, че няма да бъдат кой знае колко учудени.

— Отнеси платното горе в стаята ми — каза полковникът на портиера. — Благодаря ти много, че го донесе тук. Ако цената е изгодна, ще го купя.

— Изгодна е — отговори момичето. — Да ги накараме ли да го отнесат със столовете и специално да го покажат на твоя сънародник? Gran Maestro би могъл да му даде адреса на художника и той навярно ще го посети в ателието.

— Това е много красив портрет — каза Gran Maestro. — Но трябва да бъде отнесен в стаята. Не бива да се оставя изпитият „Рьодерер“ или „Перие Жуе“ да говорят за него.

— Отнеси го в стаята, моля.

— Каза „моля“, без да направиш пауза.

— Благодаря ти. Портретът толкова ме развълнува, че не съм съвсем отговорен за думите си.

— Нека и двамата да не бъдем отговорни за нищо.

— Готово — съгласи се полковникът. — В действителност Gran Maestro има чувство за отговорност за всичко. И винаги е имал.

— Не — каза момичето. — Мисля, че той постъпи така не само от чувство за отговорност, но и от злоба. Знаеш ли, в този град всеки посвоему е злобен. Мисля, че той просто не искаше този човек да хвърли дори и журналистически поглед на щастието.

— Каквото и да означава то.

— Научих този израз от тебе, а сега ти го възприе от мене.

— Така става обикновено. Загубваш в Чикаго това, което спечелваш в Бостън.

— Нищо не разбирам.

— Много е трудно за обяснение — каза полковникът. И добави: — Ами, разбира се, че не е. Основният ми занаят е да разяснявам. Трудно било за обяснение, по дяволите! То е както професионалния футбол, calcio[13]. Загубваш в Торино това, което спечелваш в Милано.

— Не обичам футбола.

— И аз — каза полковникът. — Особено мачовете между армията и флотата, а също и когато най-висшите офицери употребяват термини от американския футбол, така че само те да се разбират за какво говорят.

— Мисля, че ще прекараме добре тази вечер. При каквито и да било обстоятелства.

— Да вземем ли новата бутилка в гондолата?

— Да. Но с дълбоки чаши. Ще кажа на Gran Maestro. Хайде да си вземем палтата и да тръгваме.

— Добре. Изпивам лекарството, разписвам се на сметката и тръгваме.

— Жалко, че не мога да пия лекарството вместо теб.

— Дяволски съм щастлив, че не можеш — каза полковникът. — Ние ли ще изберем гондолата или да кажем да докарат някоя на пристана?

— Хайде да рискуваме и да кажем да докарат някоя.

Какво ще загубим?

— Нищо, смятам. Вероятно нищо.

[1] С кръвта (итал.). — Б.пр. ↑

[2] Суров, недопечен (итал.). — Б.пр. ↑

[3] Син (фр.). — Б.пр. ↑

[4] Сос, приготвен от оцет, олио, сол, магданоз, лук и други подправки (фр.). — Б.пр. ↑

[5] Двулитрова бутилка (итал.). — Б.пр. ↑

[6] Черни нашивки във вид на езици на пламък (итал.). — Б.пр. ↑

[7] Гроздова ракия (итал.). — Б.пр. ↑

[8] Пътеводител на името на немския издател Карл Бедекер (1801–1859). — Б.пр. ↑

[9] Сос винегрет (фр.). — Б.пр. ↑

[10] Немско оръдие (разг.). — Б.пр. ↑

[11] Висококачествено вино (фр.) — Б.пр. ↑

[12] Команден пункт. — Б.пр. ↑

[13] футбол (итал.). — Б.пр. ↑

Глава тринадесета

Излязоха през страничния изход на imbarcadero и вятърът ги блъсна. Светлината от хотела блестеше върху черната гондола и правеше водата зелена. Красива е като хубав кон или като падащ снаряд, помисли полковникът. Защо досега не съм забелязвал гондолите? Каква ръка или око е създало тази смугла симетрия?

— Къде да отидем? — попита момичето.

Беше застанала на пристана до черната гондола, светлината от изхода и прозореца на хотела падаше върху косата й, вятърът я отвяваше назад и тя приличаше на фигура върху носа на кораб. И на много други неща, помисли си полковникът.

— Хайде да се повозим из парка — каза полковникът. — Или из Боа със свален покрив. Нека да ни закара до Арменонвий.

— Ще идем ли до Париж?

— Разбира се. Кажи му да ни разходи за един час там, където придвижването става по-лесно. Не искам да го мъчим на този вятър.

— Нивото на водата доста се е вдигнало от вятъра. Той не би могъл да мине под мостовете, за да ни закара до някои от нашите места. Да му кажа ли къде да отидем?

— Разбира се, дъще. Качи кофичката с лед на борда — каза полковникът на младшия келнер, който беше излязъл навън с тях.

— Gran Maestro поръча да ви предам, че тази бутилка вино е подарък от него.

— Благодари му както подобава и му кажи, че не биваше да прави това.

— Най-напред е по-добре да излезе срещу вятъра — обясни момичето. — А после знам как трябва да се движи.

— Gran Maestro изпрати това — каза младшият келнер.

Беше сгънато старо войнишко одеяло. Рената говореше на гондолиера, а косата й се развяваше. Гондолиерът беше в дебел син моряшки пуловер, без шапка.

— Предай му нашите благодарности — отговори полковникът.

После пъхна банкнота в ръката на младшия келнер, но той му я върна.

— Вече се разписахте на сметката. Нито вие, нито аз, нито Gran Maestro гладуваме.

— A moglie и bambini[1]?

— Вече нямам. Вашите средни бомбардировачи разрушиха къщата ни в Тревизо.

— Извинявай.

— Не трябва — каза младшият келнер. — И вие сте били пехотинец като мене.

— Разреши ми да ти се извиня!

— Е, добре — отвърна младшият келнер. — А и какво значение има това, по дяволите? Бъдете щастлив, господин полковник, и вие, госпожо.

Спуснаха се в гондолата и както винаги, почувствуваха в тъмнината и уединението вълшебството на лекото полюшване и внезапното отместване, което човек неволно прави, за да запази равновесие. Когато гондолиерът започна да гребе, накланяйки леко гондолата на една страна, за да може по-лесно да я управлява, те отново положиха усилия да запазят равновесие.

— А сега — каза момичето — ние сме в нашия дом и аз те обичам. Моля те, целуни ме и вложи всичката си любов.

Полковникът я притисна към себе си, главата й беше отметната назад, и я целува дълго, докато от целувката не остана нищо, освен отчаяние.

— Обичам те.

— Каквото и да означава това — прекъсна го тя.

— Обичам те и зная какво означава то. Портретът е прелестен. Но не съществува дума, с която да се изрази каква си ти.

— Дива — каза тя. — Небрежна. Или неспретната?

— Не.

— Неспретната беше една от първите думи, които научих от моята гувернантка. Означава, че не решиш достатъчно косата си. Небрежна се казва, когато не я четкаш по сто пъти всяка вечер.

— Аз ще прокарам ръката си през нея и ще я направя още по-неспретната.

— Ранената си ръка?

— Да.

— Не сме седнали както трябва, за да направиш това. Да си разменим местата.

— Добре. Това е разумна заповед, изказана на прост език и лесна за разбиране.

Разместването беше забавно, защото се опитваха да не накланят гондолата, но все пак им се налагаше да пазят равновесие.

— Хайде — каза тя. — Но с другата ръка ме притисни силно.

— Ти знаеш ли точно какво искаш?

— Да, знам. Нескромно ли е? И тази дума научих от моята гувернантка.

— Не — отговори той. — Хубаво е. Издърпай нагоре одеялото. Усещаш ли вятъра?

— Идва от високите планини.

— Да. А зад тях отнякъде другаде.

Полковникът чуваше плясъка на вълните и усещаше резките пориви на вятъра и грубата интимност на одеялото, после почувствува момичето — прохладно-топло и прелестно, с вдигнати гърди, до които леко се докосваше лявата му ръка. Прокара осакатената си ръка по косата й веднъж и още веднъж, и още веднъж, а после я целуна и този път беше по-лошо и от отчаяние.

— Моля те — каза тя изпод одеялото. — Нека сега аз да те целуна.

— Не — отговори той. — Пак аз.

Вятърът беше много студен и шибаше лицата им, но под одеялото нямаше вятър, нямаше нищо, само неговата осакатена ръка търсеше острова в огромната река с високи стръмни брегове.

— Това е — каза тя.

Той я целуна, търсеше острова, намери го и го загуби, а после го намери завинаги. За добро или за лошо, помисли той, и за вечни времена.

— Мила моя — каза той. — Моя многообичана. Моля те.

— Не. Искам само да ме притиснеш силно и да ме галиш.

Полковникът не каза нищо, защото участвуваше или беше в непосредствена близост до единственото тайнство, в което вярваше, с изключение на случайната смелост на мъжа.

— Моля те, стой спокойно — каза момичето. — А после можеш да се движиш колкото искаш.

Скрит под одеялото от вятъра, полковникът действуваше, знаейки, че това е единственото нещо, което мъжът прави за жената и го помни, освен делата за татковината или родината — зависи кой как тълкува това понятие.

— Моля те, мили — каза момичето. — Едва ли бих издържала.

— Не мисли за нищо. Не мисли изобщо за нищо.

— Не мисля.

— Не мисли.

— О, моля те, да не говорим.

— Хубаво ли е?

— Ти знаеш.

— Сигурна ли си?

— О, моля те, не говори. Моля те.

Да, мислеше той, моля и отново моля.

И двамата замълчаха, а когато огромната птица, прелетяла покрай затворения прозорец на гондолата, се загуби в далечината, никой не каза нищо. Той държеше леко главата й със здравата си ръка, а с другата я галеше.

— Моля те, постави я където трябва — каза тя. — Ръката си.

— Трябва ли?

— Не. Само ме притискай силно и се опитай да ме обичаш истински.

— Аз те обичам истински.

Точно тогава гондолата доста рязко сви наляво. Полковникът почувствува вятъра върху дясната си буза и каза със студените си очи, съзирайки очертанията на двореца:

— Сега си на завет, дъще.

— Но е прекалено скоро. Не знаеш ли какво чувствува жената?

— Не. Само това, което ти ми казваш.

— Благодаря ти, че каза „ти“. Наистина ли не знаеш?

— Не. Никога не съм питал.

— Тогава отгатни. И, моля те, чакай, докато преминем под втория мост.

— Пийни чаша от това — каза полковникът, пресегна се точно и умело за кофичката с шампанското и леда и отпуши бутилката, която Gran Maestro предварително беше отворил и й беше сложил тапа от обикновена бутилка. — За теб това е полезно, дъще. А и за несгодите, които всеки от нас има, за скърбите и нерешителността.

— Аз нямам никакви — каза тя, като говореше граматически правилно, както я беше учила гувернантката й. — Аз съм просто жена или момиче, или каквото и да било, постъпващо така, както не трябва. Хайде пак, моля те, сега отново съм на завет.

— Къде е сега островът, в коя река?

— Ти правиш откритието. Аз съм само една непозната страна.

— Не чак толкова непозната.

— Моля те, не бъди груб. И, моля те, нападай нежно и със същия устрем, както преди.

— Това не е устрем, а нещо друго.

— Каквото и да е то, каквото и да е то, докато все още съм на завет.

— Добре. Добре, щом искаш или се съгласяваш, за да не ме обидиш.

— Да, моля те.

Тя говори като нежна котка, макар че нещастните котки не могат да говорят, мислеше полковникът, но след това спря да мисли, и то за дълго.

Сега гондолата беше в един от страничните канали. Когато излезе от Канале Гранде, вятърът така я залюля, че гондолиерът трябваше да се премести, за да я уравновеси. Полковникът и момичето също се бяха преместили под одеялото, а вятърът нахлуваше диво под краищата му.

Мълчаха дълго време. Полковникът забеляза как гондолата се промъкна само на няколко инча под моста, който отминаха.

— Как си, дъще?

— Много добре.

— Обичаш ли ме?

— Моля те, не задавай глупави въпроси.

— Нивото на водата е много високо и ние едва минахме под моста.

— Мисля, че знам накъде отиваме. Тук съм се родила.

— Аз съм грешил в моя роден град — каза полковникът. — Това, че си се родил някъде, съвсем не означава всичко.

— Означава много — отговори момичето. — И ти знаеш. Моля те, притисни ме много силно, за да се почувствуваме за малко част един от друг.

— Да опитаме.

— Не може ли за малко да те заместя?

— Ужасно е сложно. Но да опитаме.

— Сега аз съм на твоето място. И току-що превзех Париж.

— Господи, дъще, ти имаш страшно много проблеми. Следващото нещо е да се направи преглед на Двайсет и осма дивизия.

— Не ме интересува.

— А мене ме интересува.

— Не беше ли добра?

— Напротив. Имаше също така и славни командири. Но бяха от националната гвардия и нямаха късмет. Това се нарича Т.С. дивизия[2]. Ще получиш Т.С. карта от армейския свещеник.

— Нищо не разбирам от тези неща.

— Не си струва да се обясняват.

— Ще ми разкажеш ли някои истини за Париж? Толкова много го обичам и като си помисля, че си го превзел тогава, сякаш се возя в тази гондола с маршал Ней.

— Той не струва. Особено след като води всичките ариергардни боеве, отстъпвайки от онзи голям руски град. Биеше се по десет-дванайсет, дори петнайсет пъти на ден. Ако не и повече. След това не можеше да разпознава хората. Моля те, не се качвай на никакви гондоли с него.

— За мене той винаги е бил един от великите герои.

— Аха. И за мене. До Катр-Бра. Или може би не беше Катр-Бра. Започвам да ръждясвам. Да го наречем Ватерло.

— Лошо ли се прояви там?

— Ужасно — каза й полковникът. — Забрави го. Той води прекалено много ариергардни боеве при отстъплението от Москва.

— Но го смятаха за най-храбрия от храбрите.

— Това не е достатъчно. Трябва винаги да бъдеш и най-умният от умните. А се нуждаеш и от редовно снабдяване.

— Моля те, разкажи ми за Париж. Знам, че не трябва повече да се любим.

— А аз не знам. Кой казва това?

— Аз, защото те обичам.

— Добре. Ти го каза, защото ме обичаш. Да бъде, както искаш. Макар че бих пратил по дяволите това твое желание.

— Мислиш ли, че бихме могли да се любим още веднъж, без това да ти навреди?

— Да ми навреди? — попита полковникът. — Кога, по дяволите, нещо ми е навреждало?

[1] Съпруга, деца (итал.). — Б.пр. ↑

[2] Дивизия, която е получила Т.С. карта — хумористично удостоверение за плачевното състояние на собственика, на когото не остава нищо друго, освен да се обърне за утешение към свещеника (жаргон от Втората световна война). — Б.пр. ↑

Глава четиринадесета

— Моля те, не бъди лош — каза тя, покривайки и двамата с одеялото. — Моля те, пийни чаша от това с мене. Знаеш, че някои неща са ти вредили.

— Точно така — отговори полковникът. — Хайде да не си спомняме.

— Много добре. Научих тази дума или тези две думи от теб. Край на разговора.

— Защо обичаш тази ръка? — попита полковникът, като я сложи където трябва.

— Моля те, не се преструвай на глупав и моля те, нека не мислим за нищо, за нищо, за нищо.

— Аз съм глупав. Но утре няма да мисля за каквото и да е, за каквото и да е, за нищо, нито пък за брата на това нищо.

— Моля те, бъди добър и мил.

— Ще бъда. И ще ти кажа една военна тайна. Строго поверително или, както казват англичаните, съвършено секретно. Обичам те.

— Това е хубаво. И ти го каза хубаво.

— Аз съм хубав — отговори полковникът, като погледна моста, който приближаваше, и видя, че ще има място да минат. — Това е първото нещо, което хората забелязват у мене.

— Винаги бъркам думите — каза момичето. — Моля те, обичай ме независимо от това. Бих искала аз да съм тази, която да те обича.

— Ти ме обичаш.

— Да, обичам те — отговори тя. — От цялото си сърце.

Сега се движеха по посока на вятъра. И двамата бяха уморени.

— Мислиш ли…

— Не мисля.

— Добре тогава, опитай се да мислиш.

— Ще се опитам.

— Пийни чаша от това.

— С удоволствие, защото е много хубаво.

Наистина беше хубаво. В кофичката все още имаше лед, който запазваше виното студено и бистро.

— Може ли да остана в „Грити“?

— Не.

— Защо?

— Не трябва. Заради тях, а и заради тебе. Мене дяволите ме взели.

— Тогава, предполагам, трябва да си ида вкъщи.

— Да, логично предположение.

— Това е един ужасен начин да се каже нещо тъжно. Не може ли поне да се преструваме, че играем?

— Не. Ще те изпратя и утре ще се срещнем, където и когато кажеш.

— Може ли да се обадя в „Грити“?

— Разбира се. Сигурно ще бъда буден. Ще ми позвъниш ли, когато се събудиш?

— Да. Но защо винаги се събуждаш толкова рано?

— Професионален навик.

— О, как бих искала да не ти е такава професията и да живееш дълго.

— И аз — каза полковникът. — Ще напусна армията.

— Добре — отговори тя, сънена и спокойна. — Тогава ще отидем в Рим и ще ти поръчаме дрехи.

— И ще живеем щастливо.

— Моля те, не говори така. Моля те, моля те, недей. Знаеш, че съм взела решение да не плача.

— В момента плачеш. Какво, по дяволите, ще промени това решение?

— Моля те, изпрати ме до нас.

— Точно това се канех първо да направя.

— Първо бъди поне веднъж мил.

— Ще бъда.

След като полковникът плати на гондолиера, който се правеше, че не знае нищо, а всъщност знаеше всичко — набит, почтителен, заслужаващ доверие, — те слязоха на Пиацета и преминаха през огромния, студен, открит за вятъра площад, твърд и стар под краката им. Вървяха, притиснати силно един до друг в мъката и щастието си.

— На това място германецът стреляше по гълъбите — каза момичето.

— Навярно сме го убили — отговори полковникът. — Или сме убили брат му. А може и да сме го обесили. Не зная. Не съм в криминалния отдел.

— Все още ли ме обичаш на тези изтъркани от водата, студени, стари камъни?

— Да. Бих искал да постеля едно походно одеяло тук и да ти докажа.

— Би постъпил по-варварски и от онзи, който стреляше по гълъбите.

— Аз съм варварин.

— Невинаги.

— Благодаря ти, че каза „невинаги“.

— Тук трябва да завием.

— Мисля, че знам. Кога ще съборят този проклет кинотеатър и ще построят истинска катедрала? Ето какво иска Джаксън от пети взвод.

— Когато някой отново пренесе от Александрия свети Марко, скрит под товар от свинско месо.

— Това е било едно момче от Торчело.

— Ти си момче от Торчело.

— Да. Аз съм момче от Басо Пиаве и от Грапа, дошло тук направо от Пертика. Аз съм също така и момче от Пасубио, ако знаеш какво означава това. Дори само да живееш там беше по-лошо, отколкото да воюващ, където и да било другаде. Във взвода си разделяха гонококите, донесени в кибритена кутийка от Скио. Разделяха си ги, за да могат да избягат някак си, защото там беше непоносимо.

— Но ти си останал.

— Разбира се. Аз винаги съм последният, който напуска празненството, фиестата имам предвид, а не политическата партия[1]. Никой не обича такъв гост.

— Да вървим ли?

— Мислех, че си решила.

— Да. Но когато спомена това за нежелания гост, се отказах.

— Не се отказвай.

— Мога да държа на това, което съм решила.

— Знам. Можеш да държиш на всяко проклето нещо. Но, дъще, понякога недей да го правиш. То е за глупците. Понякога е нужно бързо да превключваш.

— Ще превключа, ако искаш.

— Не. Смятам, че решението беше разумно.

— Но няма ли прекалено много време до сутринта?

— Зависи от това, дали човек има късмет или не.

— Аз сигурно ще спя добре.

— Да, на твоята възраст, ако не можеш да спиш, трябва да те обесят.

— Ох, моля те.

— Извинявай. Исках да кажа, да те застрелят.

— Близо сме до нас и ти би могъл да бъдеш мил, ако искаше.

— Толкова съм мил, че чак да ти призлее. Не е за мене тази работа.

Дворецът вече се издигаше пред тях. Не оставаше нищо друго, освен да позвънят или да отключат.

В този дворец съм се загубвал, помисли си полковникът, един-единствен път през живота си.

— Моля те, целуни ме мило за лека нощ.

Полковникът я целуна и я обичаше до болка.

Тя отключи вратата с ключа, който беше в чантата й. После си отиде, а полковникът остана сам с изтъркания тротоар, с вятъра, който все още духаше от север, и със сенките, падащи откъм стаята, където запалиха лампа.

Тръгна си пеш.

Само туристите и влюбените наемат гондоли, мислеше той. Изключение се прави, когато трябва да се прекоси Каналът на места, където няма мостове. Трябва да отида в „Хари“ навярно или на някое друго проклето място. Но смятам да се прибера у дома.

[1] Игра на думи. — Б.пр. ↑

Глава петнадесета

Това наистина беше дом, ако една хотелска стая може да бъде наречена така. Пижамата му бе сложена на леглото. До настолната лампа имаше бутилка „Валполичела“, а до леглото върху сребърния поднос — бутилка минерална вода в кофичка с лед и чаша. Портретът беше изваден от рамката и поставен на два стола там, където полковникът можеше да го вижда от леглото.

Парижкото издание на „Ню Йорк Херълд Трибюн“ лежеше до трите му възглавници. Арналдо знаеше, че той спи на три възглавници. Допълнителното шише с лекарство, не онова, което носеше в джоба си, стоеше до настолната лампа. Вътрешните врати на armoire, с огледалата, бяха отворени така, че полковникът можеше да вижда портрета отстрани. Протритите му чехли бяха до леглото.

Може да мине за дом, каза той на себе си, тъй като в стаята нямаше никой друг, освен портрета.

Отвори бутилката „Валполичела“, чиято тапа беше извадена и отново поставена внимателно, с обич, и си напълни чашата. Тази чаша беше прекалено скъпа за един хотел, където стъкларията се чупи често.

— За твое здраве, дъще — каза той. — Ти, хубост и прелест! Знаеш ли, че освен всичко друго, ти винаги миришеш хубаво? Миришеш прекрасно, дори когато духа силен вятър или си под одеялото, или когато ме целуваш за лека нощ. Знаеш ли, почти никой друг не мирише така, а ти не използуваш парфюм.

Тя го погледна от портрета и не отговори.

— По дяволите! — възкликна полковникът. — Няма да разговарям с портрет.

Кое според теб не беше както трябва тази нощ, мислеше той.

Смятам, че аз не се държах както трябва. Добре, ще се опитам да бъда добро момче утре, през целия ден, още от зори.

— Дъще — каза той и сега говореше на нея, а не на портрета, — знай, моля те, че те обичам и ми се иска да бъда вежлив и добър. И, моля те, бъди вече винаги с мене.

Портретът си остана безмълвен.

Полковникът извади смарагдите от джоба си и ги погледна, усещайки как се хлъзнаха от болната в здравата му ръка, хладни и в същото време топли, защото те приемат топлината и, както всички истински камъни, я задържат.

Би трябвало да ги сложа в плик и да ги заключа, мислеше той. Но нима има по-голяма… сигурност от тази, която мога да им дам аз? Трябва по-скоро да ти ги върна, дъще.

Все пак са приятни. И не струват повече от четвърт милион. Това, което бих спечелил за четиристотин години. Трябва да проверя дали се получава толкова.

Сложи камъните в джоба на пижамата си и ги покри с носна кърпа. След това закопча джоба. Първото разумно нещо, което човек трябва да научи, мислеше той, е да има капаци и копчета на всички джобове. Аз, струва ми се, научих това твърде рано.

Приятно беше да усеща камъните. Чувствуваше ги, твърди и топли, до своите сухи, здрави, стари и топли гърди; забеляза, че вятърът продължава да духа, погледна портрета, наля си още една чаша „Валполичела“ и започна да чете парижкото издание на „Ню Йорк Херълд Трибюн“.

Трябва да изпия таблетките, мислеше той. Но да вървят по дяволите тези таблетки.

След това все пак ги изпи и продължи да се занимава с „Ню Йорк Херълд Трибюн“. Четеше Ред Смит и той му хареса много.

Глава шестнадесета

Полковникът се събуди преди разсъмване и се увери, че никой не спи до него.

Вятърът все още духаше силно и той отиде до отворения прозорец, за да разбере какво е времето. На изток отвъд Канале Гранде все още беше тъмно, но се виждаше, че водата бе много бурна. Днес ще има дяволски прилив, мислеше той, вероятно ще наводни площада. Винаги е забавно. Но не и за гълъбите.

Отиде в банята, като взе със себе си „Херълд Трибюн“ с Ред Смит и чаша „Валполичела“. Ще бъда дяволски доволен, ако Gran Maestro намери онези големи fiascos, мислеше той. Това вино винаги дава ужасна утайка.

Седеше с вестника и си мислеше какво може да се случи през деня.

Първо телефонният разговор. Но това едва ли ще стане скоро, защото тя ще спи до късно. Младите спят до късно, мислеше той, особено красивите. Тя сигурно няма да се обади рано, а магазините ги отварят в девет, дори малко по-късно.

По-дяволите, мислеше той. Тези проклети камъни са при мене. Как може човек да направи такова нещо?

Знаеш как, каза си той, четейки рекламите на последната страница. Ти самият си рискувал неведнъж. Не е нито налудничаво, нито смахнато. Тя просто е искала да рискува. Добре че попадна на мен, мислеше той.

Това е единственият случай, в който не трябва да съжалява, че попадна на мен. По дяволите, аз съм си аз. За добро или за лошо. Добре ли би се чувствувал да седиш в кенефа с камъните в джоба, както си правил почти всяка сутрин през твоя проклет живот?

Той не се обръщаше към никого, освен може би към потомството.

Колко сутрини си стоял в строя с другите? Това е най-неприятно от всичко. И бръсненето. Или изчезваш, за да си сам и да помислиш, а може би за да не мислиш изобщо, намираш някакво добро убежище, а там заварваш двама пехотинци или някое заспало момче.

В армията човек може да се усамотява не повече, отколкото в професионален… Никога не съм бил в професионален… но си представям, че и там е същото. Бих могъл да се науча да управлявам някой, мислеше той.

Ще направя всички мои главни… персони посланици, а тези, които не се проявяват кой знае колко добре, биха могли да командуват корпуси или в мирно време — военни окръзи. Не бъди циничен, момче, каза си той. Още е ранна утрин и ти не си си свършил работата.

А какво ще правиш с жените им, попита се той. Ще им купя нови шапки или ще ги разстрелям. Не е ли все едно?

Погледна се в огледалото, вградено в отворената наполовина врата. Отражението беше под лек ъгъл. Лошо попадение, каза си той. Когато са стреляли по мене, не са изпреварили достатъчно целта. Ти несъмнено си едно съсипано старо копеле.

Сега трябва да се избръснеш и да погледаш лицето си. А после да се подстрижеш, което не е трудно в този град. Ти си полковник от пехотата, момче. Не можеш да се разхождаш с външност, напомняща Жана д’Арк или Генерал (повишен в чин със запазване на заплатата) Джордж Армстронг Къстър. Красивият кавалерист. Мисля, че не е лошо да изглеждаш като него и да имаш любеща жена и стърготини вместо мозък. Но навярно му се е струвало, че е сбъркал професията си, когато са ги разбили на онзи хълм, Литъл Биг Хорн, затваряли кръга край тях в прахта и пелина, смачкан от копитата, и той не запомнил нищо друго, освен познатия прекрасен мирис на черния барут и войниците си, които стреляли един в друг или се застрелвали, защото се страхували от индианките.

Трупът беше обезобразен до неузнаваемост, както са писали тогава в този вестник. На онзи хълм да разбереш, че си направил една голяма и непоправима грешка, с всичките й такъми! Бедният кавалерист, мислеше той. Краят на всичките му мечти. Едно от най-големите предимства на пехотинеца е, че няма други мечти освен лоши.

Е, каза си той, вече свършихме тук, а съвсем скоро ще се развидели и ще мога да видя портрета. Да бъда проклет, ако й го върна. Ще го задържа.

Господи, каза си той, чудя се как ли изглежда тя сега в съня си. Зная как — прекрасна е. Спи, сякаш не е заспивала изобщо. Като че ли само си почива. Дано си почине. Дано си почине добре. Господи, колко я обичам и дано никога не й причиня зло.

Глава седемнадесета

Когато започна да се разсъмва, полковникът видя портрета. Видя го вероятно изведнъж, както всеки цивилизован човек, който трябва да чете и подписва формуляри, в които не вярва, би видял един предмет веднага щом му се отдаде възможност за това. Да, каза си той, аз имам очи и те все още забелязват порядъчно бързо, а някога в тях имаше и амбиция. „Закарах своите дрипльовци на такова място, че добре ги насолиха. От сто и петдесет да са оцелели най-много трима, а и те цял живот ще има да протягат ръка пред градските порти.“[1]

Това е от Шекспир, каза той на портрета, победителя и все още безспорния шампион.

Някой може и да го победи в кратка схватка. Но аз предпочитам да го уважавам. Чела ли си „Крал Лир“, дъще? Мистър Джийн Тъни я прочете и стана световен шампион. Но и аз съм я чел. Войниците също обичат мистър Шекспир, макар че може би изглежда невероятно.

— Имаш нещо да кажеш за свое оправдание или само ще отметнеш назад глава? — попита той портрета. — Искаш ли още да ти разказвам за Шекспир?

— Няма за какво да се оправдаваш. Просто почивай и остави нещата да се развиват, както искат. Няма смисъл. Няма никакъв проклет смисъл от твоето и моето оправдание.

Но кой би могъл да те накара да вървиш по дяволите, каквото всъщност ние правим?

— Никой — каза той на себе си и на портрета. — Във всеки случай не аз.

Провеси надолу здравата си ръка и откри, че келнерът беше оставил втора бутилка „Валполичела“ близо до първата.

Ако обичаш една страна, мислеше полковникът, ти би могъл да признаеш това. Хайде, признай си, момче.

Обичал съм три и съм загубил и трите. Бъди справедлив. Върнахме си двете. Върнали сме си ги, поправи се той.

Ще си върнем и третата, дебелогъзест генерал Франко, стрелящ по лекарска препоръка по питомни патици, седнал на сгъваемото столче и прикриван от мавританска кавалерия.

— Да — каза той меко на момичето, което го гледаше вече ясно от портрета на първата и най-добра светлина.

Ще си я върнем и те всички ще бъдат обесени с главата надолу пред бензиностанциите. Предупредени сте.

— Портрете, защо, по дяволите, не можеш просто да легнеш при мен в леглото, вместо да бъдеш през осемнайсет каменни квартала? А може да са и повече. Не съм вече така наблюдателен, както някога.

— Портрете — каза той на момичето и на портрета, но нямаше никакво момиче, а портретът си остана, както беше нарисуван.

— Портрете, дръж своята проклета брадичка вдигната нагоре, за да можеш по-лесно да разбиеш сърцето ми.

Това наистина е прекрасен подарък, мислеше полковникът.

— Можеш ли да маневрираш? — попита той портрета. — Умело и бързо?

Портретът не каза нищо и полковникът си отговори:

— Знаеш дяволски добре, че тя може. Би те надхитрила по-изкусно в маневрите в твоя най-удачен ден, би се борила, там, където ти би… благоразумно.

— Портрете — каза той, — сине, дъще или моя единствена, истинска любов, или каквото и да си. А ти знаеш какво си, Портрете.

Портретът, както и преди, не отговори. Но полковникът, сега отново генерал, рано сутринта, единственото време, когато чувствуваше увереност в себе си — затова му помагаше и изпитата „Валполичела“, знаеше така сигурно, сякаш е прочел резултатите от третия „Васерман“, че нямаше… в портрета, и се срамуваше от грубостта, която бе проявил към него.

Дявол да го вземе, днес ще бъда най-доброто момче, което си срещал. Можеш да кажеш това на шефа си.

Портретът, напълно в своя стил, остана безмълвен.

Навярно би проговорил на някой кавалерист, мислеше генералът, защото сега той имаше две звезди и те тежаха на раменете му и се белееха на помътнялата от издраскване червена плочка, поставена на предницата на джипа. Никога не беше ползувал щабни автомобили, нито полубронирани коли с всичките им пясъчни торби.

— Върви по дяволите, Портрете — каза той, — или си вземи Т.С. карта от универсалния свещеник, който служи на всички нас с различните религии. Тя сигурно ще ти свърши работа.

— Върви по дяволите — изруга Портретът, без да проговори. — Ти, долнопробен войнико!

— Добре — отговори полковникът, защото сега той отново беше полковник и се беше отказал от всички свои бивши чинове. — Обичам те много. Но не бъди груб с мене. Обичам те много, защото си хубав. Но повече обичам момичето, милиони пъти повече, чуваш ли?

Портретът не даде никакъв знак, че е чул и полковникът се отегчи.

— Ти си в неподвижно положение, Портрете — каза той. — Със или без рамка. А аз ще маневрирам.

Портретът си остана така безмълвен, както и преди, когато портиерът го внесе в бара и с помощта на младшия келнер го показа на полковника и момичето.

Полковникът го погледна и видя, че сега, когато светлината беше добра или почти добра, той беше беззащитен.

Видя също, че това беше портретът на неговата собствена, истинска любов и каза:

— Съжалявам за всички глупости, които говоря. Не искам никога да бъда брутален. Навярно и двамата ще поспим малко, ако имаме късмет, а после твоята собственичка може би ще позвъни по телефона.

А не е изключено и да дойде, мислеше той.

[1] Преводът е на В. Петров: „Хенри IV“, I част. — Б.пр. ↑

Глава осемнадесета

Камериерът пъхна „Газетино“ под вратата и полковникът безшумно го взе веднага, след като вестникът премина през пролуката.

Той го пое едва ли не от ръката му. Не обичаше камериера, защото един ден го бе заварил да тършува в куфара му. Полковникът беше излязъл, но му се наложи да се върне, за да вземе забравеното шише с лекарство, а камериерът почти беше преровил куфара му.

— Мисля, че в този хотел не върви човек да извика: „Горе ръцете!“ — бе казал полковникът. — Но ти излагаш вашия град.

Мъжът, облечен в жилетка на райета, с фашистка мутра, мълчеше и полковникът го беше подканил:

— Продължавай, момче, претърси и останалата част. Аз не нося военни тайни при тоалетните си принадлежности.

Оттогава приятелството им стана съмнително и полковникът се забавляваше, опитвайки се да поема безшумно сутрешния вестник от ръката на мъжа в раираната жилетка веднага щом чуеше или видеше, че вестникът се показва изпод вратата.

— Е, добре, днес ти спечели, негоднико — каза той на най-добрия венециански диалект, който можа да си припомни в този ранен час. — Иди да се обесиш.

Но те не се бесят, мислеше той. Просто са длъжни цял живот да пъхат вестници под вратите на хората, които дори не ги мразят. Сигурно е доста труден занаят да си бивш фашист. Може пък да не е бивш фашист. Знае ли човек.

Не мога да мразя фашистите, мислеше той. Дори и фрицовете, защото, за нещастие, съм войник.

— Слушай, Портрете — каза той, — трябва ли да мразя фрицовете само заради това, че ги избиваме? Трябва ли да ги мразя като войници и като човешки същества? Според мен — прекалено лесно решение.

— Е, добре, Портрете. Забрави, че съм те питал. Забрави го. Не си още достатъчно възрастен, за да знаеш дали е така. Ти си с две години по-млад от момичето, което изобразяваш, а тя е по-млада, но и по-стара от ада — доста древно място.

— Слушай, Портрете — каза той, осъзнавайки, че отсега нататък, докато е жив, ще има на кого да говори през ранните часове, когато се събуди.

— Слушай какво ти казвам, Портрете, хайде да пратим по дяволите моя въпрос. Още си прекалено млад, за да знаеш. Това е едно от нещата, за които не трябва да се говори, дори когато са верни. Има много неща, които не мога никога да ти кажа и може би така е по-добре за мене. Вече почти е дошло времето и за мене нещо да е добре. Какво мислиш, че би било добре за мене, Портрете?

— Какво става, Портрете? — попита го той. — Огладняваш ли? Защото аз огладнях.

Натисна звънеца за келнера, който носеше закуската.

В следващите няколко часа телефонен разговор нямаше да има — той знаеше това, макар че светлината беше много силна и всяка вълна в Канале Гранде се виждаше, натежала от вятъра, с оловен цвят, а приливът разливаше вода върху стъпалата на пристана пред двореца, точно срещу стаята му.

Младите спят здраво, мислеше той. Те заслужават това.

— Защо трябва да остаряваме? — попита той келнера, който беше влязъл със стъкленото си око и менюто.

— Не знам, господин полковник. Предполагам, че това е естествен процес.

— Да, и аз мисля така. Яйца на очи. Чай и препечен хляб.

— Не искате ли нещо американско?

— Всичко американско, без мене, да върви по дяволите. Gran Maestro дойде ли?

— Той получи вашата „Валполичела“ във fiascos по два литра, а аз донесох тази гарафа с вино.

— Това се казва човек! Господи, как бих желал да му дам един полк!

— Не мисля, че би го искал в действителност.

— Да — съгласи се полковникът. — И аз самият не го искам в действителност.

Глава деветнадесета

Полковникът закуси, без да бърза, като боксьор, който е бил ударен лошо, чува „четири“ и знае как да си почине през останалите пет секунди.

— Портрете — каза той, — и ти също трябва да се отпуснеш.

— Единственото нещо, което ще ти се отдаде трудно. Това в, живописта се нарича статичен елемент. Разбираш ли, Портрете, почти в нито една картина, имам предвид най-вече живописта, няма движение. В някои има, но те са много малко.

— Бих искал собственичката ти да е тук и тогава щеше да има движение. Как може момичета като тебе и нея да знаят много неща, когато са толкова дяволски млади, и да бъдат така красиви?

— У нас, щом едно момиче е наистина хубаво, то непременно е от Тексас и може би, ако ти провърви, ще е в състояние да ти каже кой месец на годината е, но в замяна на това всички могат да броят добре.

— Учат ги да броят, да държат събрани краката си и да си навиват косата. Понякога, Портрете, заради греховете си, ако имаш грехове, трябва да опиташ да спиш с момиче, което е навило косата си, за да бъде хубаво на другия ден, не същата вечер. Те никога не бяха хубави същата вечер, а на другия ден, когато за тях имаше конкуренция.

— Момичето Рената, което ти изобразяваш, сега спи, без да е правила някога нещо с косата си. Спи с разрошена върху възглавницата коса и за нея тя е една великолепна, тъмна, копринена досада, която едва се сеща да сресва, независимо, че гувернантката й я учи да прави това.

Гледам я по улицата как крачи грациозно с дългите си крака, а вятърът прави каквото си иска с косата й, с истинските си гърди под пуловера, а след това виждам нощите в Тексас и кичурите коса, навити на ролки и закрепени с фиби.

— Не ме обвързвай с изкуствени къдрици, любима моя — каза той на Портрета, — а аз ще се опитам да ти се отплатя с кръгли, тежки, звънки сребърни долари или с друго нещо.

Не трябва да ставам груб, мислеше той.

А след това каза на портрета (сега в съзнанието му той не беше изписан с главна буква):

— Ти си така дяволски красив, че ми призлява. Също си и изкушение, което може да вкара човек в затвора. Сега Рената е с две години по-голяма. Ти нямаш седемнадесет.

Защо не може тя да е моя, да я обичам, да съм нежен с нея, никога да не съм груб, нито лош и да имаме петимата синове, които ще отидат в петте краища на света, където и да е това! Не знам. Какво да се прави, ние сами изтегляме картите. Не искаш ново раздаване, нали?

Не. Картите се раздават веднъж, ти ги вземаш и ги разиграваш. По дяволите, аз зная как да ги разиграя, ако изобщо изтегля нещо, каза той на портрета, който остана безучастен.

— Портрете, по-добре е да погледнеш на другата страна, за да не бъде нескромно. Сега ще взема душ и ще се избръсна — нещо, което на теб никога няма да ти се налага да правиш, ще си облека военната униформа и ще отида да се поразходя из града, макар че е още много рано.

И така, той стана от леглото, като стъпи внимателно на ранения си крак, който винаги го болеше. Загаси настолната лампа с ранената си ръка. Имаше достатъчно светлина и той хабеше електричеството вече почти цял час.

Съжаляваше за това, както съжаляваше за всички свои грешки. Мина покрай портрета, като му хвърли само бегъл поглед, и се погледна в огледалото. Беше съблякъл и двете части на пижамата си и се разглеждаше критично и безпристрастно.

— Ти, съсипано старо копеле! — каза той на огледалото.

Портретът беше предмет от миналото. Огледалото беше действителността, нещо от настоящето.

Коремът е прибран, каза си той мислено, гърдите са в ред, ако не се смята мястото, където е неизправният мускул. Не можеш да избягаш от съдбата си — за добро или за зло, кой знае, но във всеки случай това е нещо ужасно.

Ти си на половин век, ти, копеле такова. Хайде, влизай в банята; вземи душ, разтъркай се добре и след това си облечи военната униформа. Днес е нов ден.

Глава двадесета

Полковникът спря пред портиерната, но там беше само нощният пазач.

— Може ли да прибереш нещо в сейфа?

— Не, господин полковник. Никой няма право да отваря сейфа, преди да е пристигнал помощник-управителят или портиерът. Но аз ще запазя всичко, което пожелаете.

— Благодаря ти. Не си струва да те притеснявам — и той прибра в левия вътрешен джоб на куртката си плика с камъните, върху който беше написал адреса си в „Грити“.

— При нас сега не стават истински кражби — каза нощният пазач.

След дългата нощ му беше приятно да разговаря с някого.

— Всъщност никога не са ставали, господин полковник. Съществуват само различия във възгледите и политиката.

— А как е политиката у вас? — попита полковника, защото и той беше самотен.

— Горе-долу.

— Разбирам. А вашите работи как вървят?

— Според мен добре. Може би не чак толкова, колкото миналата година. Но все пак доста добре. Бяхме победени и сега трябва да изчакаме малко.

— А ти нещо правиш ли?

— Не много. При мен политиката е повече в душата, отколкото в ума. Не че не й вярвам с ума си, но малко разбирам от нея.

— Когато започнеш да разбираш много, вече няма да имаш душа.

— Може и така да е. А в армията занимавате ли се с политика?

— И още как! Но не в този смисъл, в който ти мислиш.

— Е, добре тогава, да не говорим за това. Не исках да бъда любопитен.

— Аз зададох въпроса, дори започнах първи, за да се води разговор. Това не беше разпит.

— Не съм си помислил такова нещо. Нямате вид на инквизитор, господин полковник, пък и знам за вашия Орден, макар че не съм негов член.

— Би могъл и да станеш. Ще поговоря с Gran Maestro.

— Ние сме от един град, но от различни квартали.

— Вашият град е хубав.

— Господин полковник, аз много малко разбирам от политика и вярвам, че всички почтени хора са наистина почтени.

— О, ще изживееш това — увери го полковникът. — Не се притеснявай, момче. Партията ви е млада. Естествено е да правите грешки.

— Моля ви, не говорете така.

— Просто една груба шега рано сутринта.

— Кажете ми, господин полковник, какво всъщност мислите за Тито?

— Няколко неща. Но той ми е съсед. Уверих се, че е по-добре човек да не говори за съседа си.

— Бих искал да зная.

— Не мога да ти кажа направо. Не знаеш ли, че на такива въпроси не се отговаря?

— Надявах се, че се отговаря.

— Не — каза полковникът. — Длъжността ми не разрешава това. Мога да ти кажа само, че мистър Тито има много грижи.

— Е, сега вече знам — отговори нощният пазач, който наистина беше още момче.

— Надявам се. Но не бих казал, че човек ще има някаква полза, ако знае. А сега довиждане, защото аз трябва да се разходя за доброто на черния си дроб и изобщо.

— Довиждане, господин полковник. Fa brutto tempo[1].

— Bruttissimo[2] — каза полковникът и излезе навън във вятъра, като затегна колана на дъждобрана, намести рамене и оправи полите му.

[1] Днес времето е отвратително (итал.). — Б.пр. ↑

[2] Най-отвратителното (итал.). — Б.пр. ↑

Глава двадесет и първа

Полковникът взе гондолата, която щеше да го откара за десет чентезими от другата страна на Канала, след като плати с обичайната мръсна банкнота, застанал в тълпата на обречените на ранно ставане.

Погледна „Грити“ и видя прозорците на стаята си — бяха още отворени. Времето не обещаваше, нито заплашваше с дъжд, само откъм планините духаше все същият силен, див, студен вятър. На хората в гондолата им беше студено и полковникът си помисли: Как бих искал да отпусна на всички пътници ветронепропускаеми мушами. Господи, всеки офицер, който е носил такава, знае, че не са непромокаеми, а кой ли си е напълнил джоба от тях.

„Бърбъри“ е непромокаем. Но предполагам, че някой ловък мошеник е наредил момчето си в Гротън или може би в Кентърбъри, където учат момчетата на големите доставчици, именно поради това, че нашите мушами пропускат.

А дали не му е бил съучастник някой от моите братя-офицери? Кой ли беше всъщност Вени Майърс от сухопътните войски? Навярно не е бил само един. Навярно, мислеше полковникът, такива като него има още много. Сигурно не си се събудил още, щом разсъждаваш така елементарно. Все пак предпазват от вятъра. Дъждобраните. Дъждобрани — глупости!

Гондолата се провря между подпорите на пристана и стигна до отсрещната страна на Канала. Полковникът се загледа в облечените в черно хора, които изскачаха от боядисаната в черно кола. Тя кола ли е, попита се полковникът. Или, за да бъде кола, трябва да има колела или гъсенични вериги?

Пет пари не струват мислите ти, разсъждаваше той. Особено тази сутрин. Но се е случвало да струват и много, когато настъпваше решителният момент.

Навлезе в най-отдалечената част на града, онази, която излизаше на Адриатика — той я обичаше най-много. Проникваше в нея между сградите, решил да не брои северните и южните улички, които пресичаше, нито мостовете, а да опита да се ориентира, така че да излезе на пазара, без да се обърка.

Тази игра за полковника беше като пасианса за другите хора. Но тя имаше предимството, че докато играеше, той се движеше и гледаше къщите, панорамните гледки, магазините, trattorias и древните дворци на града. За човек, който обича Венеция, това беше много приятна игра.

Тази игра представляваше вид solitaire ambulante[1] и от нея полковникът печелеше радост за окото и сърцето. Ако се добереше до пазара в тази част на града, без да попадне в задънена улица, той печелеше играта. Но не трябваше да избира прекалено лесен път и да брои.

Когато я играеше в другата част на града, той излизаше от „Грити“ и се опитваше да стигне до Риалто през Фондаменте Нуове, без да сбърка.

След това можеше да се изкачи по моста, да мине по него и да слезе на пазара. Най-много обичаше пазара. Във всеки град той отиваше първо на пазара.

Точно в този момент полковникът чу, че двамата младежи, които го следваха, заговориха по негов адрес. Разбра, че са младежи по гласовете им и не се обърна, а внимателно се вслуша, за да запази разстоянието и изчака следващата пресечка, за да ги види, когато завива.

Отиват на работа, реши той. Сигурно са бивши фашисти или някакви други, а може би просто си говорят, за да се намират на работа. Но разговорът вече започва да става доста конкретен. Не говорят само за американците, а и за мене, за посивялата ми коса, леко приведената походка, походните ботуши. Хората от този сорт не обичат походните ботуши. Те обичат ботуши, които отекват по плочите и могат да се излъскват добре.

Униформата ми според тях изобщо не е елегантна. Чудно им е защо се разхождам толкова рано, а сега пък са готови да заложат главите си, че вече не мога да правя любов.

На следващия ъгъл полковникът рязко сви наляво и видя с кого ще си има работа, после прецени разстоянието и когато двамата младежи завиха покрай ъгъла, образуван от апсидата на църквата „Фрари“, той изчезна от погледа им. Стоеше в празното пространство зад апсидата на древната църква и щом чу гласовете им и разбра, че приближават, излезе напред, с ръце в джобовете и се обърна рязко към тях, а заедно с него сякаш се обърнаха и дъждобранът, и ръцете в джобовете му.

Те се спряха, а той погледна и двамата в лицето и им се усмихна със своята стара, износена, мъртвешка усмивка. След това погледна краката им — човек винаги поглежда краката на такива хора, защото те носят прекалено тесни обувки и когато ги събуят, се виждат деформираните им пръсти. Полковникът плю на паважа и не каза нищо.

И двамата му отвърнаха с омраза и с някакво друго чувство, присъщо на убежденията им — защото младежите наистина се оказаха фашисти, както беше предположил той. След това духнаха като блатни птици. Движат се с големите крачки на чаплите, мислеше полковникът, и напомнят полета на дъждосвирците; поглеждат назад с омраза и изчакват да кажат нещо последни, щом се отдалечат на безопасно разстояние.

Жалко, че не сме десет срещу един. Можеше и да се бием. Не би трябвало да ги обвинявам, тъй като са победени.

Не трябваше да се държат така към човек с моя чин и на моята възраст. Беше глупаво да мислят, че всички петдесетгодишни полковници не разбират езика им. Или пък, че възрастните пехотинци няма да се бият толкова рано сутринта при такова скромно превъзходство.

Щеше да ми бъде много неприятно, ако трябваше да се бия в този град, защото обичам хората тук. Щях да избягна това. Но не можаха ли тези лошо възпитани младежи да разберат с какво животно си имат работа? Не знаят ли кога човек започва да върви така? Не са ли им известни някои от другите признаци, по които се разпознават бойците така безпогрешно, както рибарите — по белезите на порязаните им от въжето ръце?

Наистина те видяха само гърба ми, задника, краката и ботушите. Но мисля, че трябваше да се досетят от походката ми. А може би тя се е изменила? Но когато ги погледнах и си помислих: „Хвани ги и ги прати и двамата по дяволите!“, вярвам, че разбраха. Разбраха съвсем ясно.

Колко струва все пак човешкият живот? В нашата армия — десет хиляди долара, ако си плащаш застраховката. Какво общо, по дяволите, имат парите със случката? О, да, мислех си за тях, преди да се появят онези негодници. Колко ли пари спестих на моето правителство, докато хора като Бени Майрс бъркаха в меда?

Да, каза той, а колко загуби то от теб при Шато, като се смятат по десет бона на глава? Ех, мисля, че никой освен мене не разбра това. Не си струва да им го казвам сега. Твоят шеф, генералът, го отдаде на превратностите на войната. В армията знаят, че такива неща са неизбежни. Постъпваш, както ти е заповядано, излизаш от касапницата и ставаш герой.

Господи, колко ми е противна голямата касапница, мислеше той. Но заповедите са си заповеди и трябва да ги изпълняваш. А грешките не ти дават да заспиш. Но защо, по дяволите, трябва да им се оставяш? Никой не е имал полза от това. Разбира се, те са в състояние да пропълзят понякога в чувала. Могат да пропълзят и да останат при теб цяла нощ.

Горе главата, момче, каза си той. Не забравяй, че имаше много пари, когато се захвана с ония двамата. Можеха да ти изпразнят джобовете, ако беше загубил. Не си в състояние да нанасяш силни удари с ръце, а оръжие нямаш.

Така че не унивай, момче, мъж, полковник или разжалван генерал. Вече почти стигна пазара, без дори да забележиш.

А това, че не забелязваш, е лошо, добави той.

[1] Подвижен пасианс (фр.). — Б.пр. ↑

Глава двадесет и втора

Той обичаше пазара. Голямата част от него беше струпана на едно място и наблъскана така нагъсто в няколко странични улици, че беше трудно да не се буташ в тълпата и всеки път, когато се спираше, за да погледа, да купи или да се порадва, човек образуваше ilot de resistance[1] в потока от сутрешните купувачи.

Полковникът обичаше да изучава разстланите, натрупани на високи камари сирена и големите наденици. Хората у нас смятат, че mortadella[2] е наденица, помисли той.

След това каза на жената зад сергията:

— Моля ви, може ли да опитам тази луканка? Само едно тънко резенче.

Тя отряза тънко като хартия резенче, стръвно и нежно, и когато полковникът го вкуси, той почувствува истинския аромат на леко опушено, поръсено с черен пипер месо от свине, които ядат жълъди в планината.

— Ще взема четвърт.

Закуските, които баронът поръчваше за ловците в прикритията, бяха спартански и полковникът уважаваше това, защото знаеше, че човек не трябва да яде много по време на лов. И все пак той смяташе, че би могъл да подсили закуската с тази наденица и да я раздели с лодкаря и пазача. Би могъл да даде резенче и на Боби, ловджийското куче — мокро до кости, то щеше да му служи с ентусиазъм, макар и треперещо от студ.

— Това ли е най-хубавата ви наденица? — попита той жената. — Нямате ли нещо скрито или запазено за по-добри и постоянни клиенти?

— Това е най-хубавата наденица. Виждате сам, има много други. Но тази е най-хубавата.

— Дайте ми сто и петдесет грама от някаква наденица, която да е много калорична, но с по-малко подправки.

— Имам точно такава, каквато искате — каза тя. — Малко е прясна, но ще ви свърши работа.

Тази наденица беше за Боби.

Но в Италия, където най-тежкото престъпление е да те сметнат за глупак и където много хора гладуват, не върви да кажеш, че купуваш наденицата за куче. Можеш да го нахраниш със скъпа наденица пред очите на човек, който изкарва прехраната си и знае какво му е на кучето в студената вода. Но когато купуваш такава наденица, не казваш каква ти е целта, освен ако си глупак или си станал милионер през войната или след това.

Полковникът плати за загънатия пакет и продължи през пазара. Вдишваше аромата на печено кафе и гледаше сланината на закланите животни в сектора на месарите, сякаш се наслаждаваше на холандските художници, чиито имена никой не помни, рисували със съвършенството на детайла всичко, което може да се стреля или яде.

Пазарът най-много прилича на добър музей, какъвто е „Прадо“ или е „Академия“ сега, помисли си полковникът.

Прекоси и излезе на рибния пазар.

Там, разстлани върху хлъзгавите каменни плочи, в кошници или сандъци с дръжки от върви, лежаха тежките сиво-зелени омари, с пурпурните оттенъци, предвещаващи смъртта им във врящата вода. Всичките са били хванати с измама, помисли полковникът, и клещите им са разпънати с клечки.

Имаше малки писии, и няколко albacore и bonito[3]. Тези, последните, мислеше полковникът, приличат на торпеда, горди в смъртта си, с грамадните очи на рибите от морските дълбини.

Никога нямаше да се оставят да бъдат уловени, ако не бяха така лакоми. Нещастната писия обитава плитчините, за да изхранва човека. Но тези, другите, блуждаещите торпеда, живеят на големи пасажи в открито море и пътешествуват из океаните и моретата.

Какви ли мисли не ти идват в главата, помисли той. А сега да видим какво още има тук.

Имаше много змиорки, живи, но вече загубили вяра в себе си. Имаше и сочни едри скариди. От тях приготвяха scampi brochetto, като ги изпичаха, набодени на шишове, подобни на рапира, които в Бруклин биха могли да служат за ломене на лед. Имаше и средни по големина скариди, сиви и матови, които също си чакаха реда за врящата вода и безсмъртието, когато изсмуканите им черупки ще заплуват с лекота и отливът ще ги отнесе в Канале Гранде.

Бързите скариди, мислеше полковникът, с пипалца, по-дълги от мустаците на онзи стар японски адмирал, идват тук, за да умрат заради нас. Ах, ти, скаридке — християнке, майсторке на отстъплението, със своята прекрасна разузнавателна служба в тези две нежни камшичета, защо не са ти казали, че мрежите и светлините са опасни?

Навярно пропуск, помисли той.

Погледна множеството дребни миди, с остри като бръснач черупки, чието месо трябва да се яде само сурово, ако скоро си ваксиниран против коремен тиф, и всички други малки лакомства.

Мина покрай тях, спря и попита един продавач откъде са мидите му. Бяха ловени на хубаво място, където няма отходни води, и полковникът го помоли да му отвори шест. Изпи сока и изряза месото близко до черупката с извитото ножче, което му даде продавачът. Мъжът му беше подал ножчето, защото знаеше от опит, че полковникът ще изреже месото по-близко до черупката от самия него.

Полковникът му плати дребна сума, а тя сигурно беше по-голяма от онова, което получаваха за тях рибарите, и си помисли: Сега трябва да видя рибите от реките и каналите и да се връщам в хотела.

[1] Островче на съпротива (фр.). — Б.пр. ↑

[2] Вид колбас (итал.). — Б.пр. ↑

[3] Видове риба тон (исп.). — Б.пр. ↑

Глава двадесет и трета

Полковникът пристигна във фоайето на хотел „Грити палас“. Беше платил на гондолиерите; тук в хотела нямаше вятър.

Бяха необходими двама души, за да се кара гондолата от пазара нагоре по Канале Гранде. И двамата се потрудиха добре и той им плати колкото им се полагаше, дори и малко повече.

— Някой звънил ли е за мен? — попита той портиера, който в момента беше на работа.

Портиерът беше светъл мъж, подвижен, с остро лице, умен, винаги любезен, но без раболепие. Носеше без суета върху реверите на синята униформа емблемата на своята длъжност — кръстосани ключове. Беше си портиер и толкова. По звание е много близко до капитан, помисли полковникът. В миналото щеше да е старши сержант. Офицер, но не от благородниците, макар че винаги си е имал работа с висшите офицери.

— Госпожата се обади два пъти — каза портиерът на английски или както би трябвало да наричаме езика, на който всички ние говорим, помисли полковникът. Е, нека да е английски. Това е почти всичко, което са ни оставили. Трябва да им бъде разрешено да запазят името на езика. Макар че Крипс вероятно скоро ще започне да го раздава на дажби.

— Моля те, свържи ме веднага с нея.

Портиерът започна да набира номера.

— Можете да говорите, господин полковник — каза той. — Свързах ви.

— Бърз си.

— Влезте в кабината.

Полковникът вдигна слушалката и каза машинално:

— На телефона е полковник Кантуъл.

— Обаждах се два пъти, Ричард — каза момичето. — Но ми обясниха, че си излязъл. Къде беше?

— На пазара. Как си, прелест моя?

— Никой не ни слуша в този ранен час. Така че аз съм твоята прелест, която и да е тя.

— Това си ти. Добре ли спа?

— Сънувах, че се пързалям на ски в тъмнината. Не беше истинско пързаляне, но тъмнината беше истинска.

— Така би трябвало да бъде. Защо си се събудила толкова рано? Изплашила си портиера.

— Ако не е нескромно, след колко време и къде ще се срещнем?

— Където и когато поискаш.

— В теб ли са още камъните и беше ли от полза мис Портрет?

— И на двата въпроса — да. Камъните са закопчани в горния ми ляв джоб. Мис Портрет и аз говорихме до късно през нощта и рано сутринта. Беше много приятно.

— Повече ли я обичаш от мен?

— Все още съм нормален. Навярно това е самохвалство. Но тя е прелестна.

— Къде ще се срещнем?

— Какво ще кажеш, ако закусим във „Флориън“, на дясната страна на Площада? Площадът сигурно е наводнен и ще е забавно за гледане.

— След двайсет минути съм там.

— Добре — каза полковникът и затвори телефона.

Когато излизаше от кабината, изведнъж му стана зле, а после се почувствува така, сякаш дяволът го беше затворил в желязна клетка във форма на железен бял дроб[1] или на желязна дева[2], той се приближи с посивяло лице до портиерната и каза на италиански:

— Доменико, Ико, моля те, би ли ми дал чаша вода?

Портриерът се отдалечи, а той се облегна на портиерната, за да се успокои. Стоеше неподвижно, без да си прави илюзии. Портиерът се върна с чаша вода и той изпи четири таблетки от онези, които се взимат по две, и продължи да почива неподвижно като ястреб.

— Доменико — каза той.

— Да.

— Имам нещо тук в един плик, искам да те помоля да го прибереш в касата. За него ще ти се обадя аз — лично или чрез писмо, или лицето, с което току-що ме свърза по телефона. Да напиша ли това?

— Не. Не е нужно.

— Ти какво, момче, не си безсмъртен, нали?

— Не, разбира се — отговори му портиерът. — Но аз ще запиша това, а освен мен тук са управителят и помощникът му.

— И двамата са добри — съгласи се полковникът.

— Не искате ли да седнете, господин полковник?

— Не. Кой сяда, освен мъжете и жените в старческите домове? Ти сядаш ли?

— Не.

— Мога да си почивам, когато съм на крак или облегнат на някое проклето дърво. Моите съотечественици сядат, лягат или падат. И за да спрат да хленчат, им дават калорични сухари.

Говореше, без да спре, за да си възвърне бързо увереността.

— Наистина ли имате калорични сухари?

— Разбира се. В тях слагат нещо, което не ти позволява да се вълнуваш. Като атомната бомба, само че с обратно действие.

— Не мога да повярвам.

— Ние имаме най-ужасните военни тайни, които една генералска съпруга някога е споделяла с друга. Тази за калоричните сухари е най-незначителната. Следващия път ще пуснем над цяла Венеция ботулизъм от петдесет и шест хиляди фута. Така е — те ти дават антракс, а ти им даваш ботулизъм.

— Но това ще бъде ужасно!

— Ще бъде още по-лошо — увери го полковникът. — Не е секретно. Всичко е публикувано. И докато това трае, можеш да чуеш Маргарет да пее „Звездното знаме“, ако радиото е настроено добре. Мисля, че това може да се уреди. Не бих казал, че гласът й е кой знае какъв. Не за нас, защото на времето сме слушали големи гласове и знаем какво е глас. Но сега всичко е номер. Радиото може почти да докара гласа. А „Звездното знаме“ е надежда почти до края.

— Мислите ли, че ще ни пуснат нещо тук?

— Не. Никога не са го правили.

Полковникът, гневен, измъчен, безпомощен, но временно закрепен от таблетките, сега генерал с четири звезди, каза: „Ciao, Доменико“, и излезе от „Грити“.

Пресметна, че му трябват дванайсет минути и половина, за да иде до мястото, където неговата истинска любов щеше навярно да стигне малко по-късно. Измина разстоянието внимателно и без да бърза. Мостовете си бяха все същите.

[1] Апарат за изкуствено дишане. — Б.пр. ↑

[2] Вид гилотина. — Б.пр. ↑

Глава двадесет и четвърта

Неговата истинска любов седеше до масата точно в уреченото време. На силната утринна светлина, която падаше върху наводнения площад, тя беше красива, както винаги.

— Заповядай, Ричард. Добре ли си? А?

— Разбира се — каза полковникът. — Ти, чудна хубост!

— Обиколи ли всички наши места на пазара?

— Само някои. Не отидох там, където продават диви патици.

— Благодаря ти.

— Няма защо. Аз никога не ходя там без тебе.

— Не мислиш ли, че трябва да дойда на лов?

— Не. Уверен съм, че не бива. Ако Алварито искаше да дойдеш, щеше да те покани.

— Може да не ме е поканил точно защото е искал да отида.

— Вярно — каза полковникът и се замисли за секунда над думите й. — Какво ще ядеш?

— Тук закуската не струва, а и аз не харесвам Площада, когато е наводнен. Тъжен е и гълъбите няма къде да кацат. Весело е наистина, но накрая, когато децата започнат да играят. Да идем ли да закусим в „Грити“?

— Искаш ли?

— Да.

— Добре. Ще закусим там. Аз вече хапнах.

— Наистина ли?

— Ще пия кафе с топли кифли и само ще ги докосвам с пръстите си. Ужасно ли си гладна?

— Да — призна си тя искрено.

— Ще се нахраним солидно — каза полковникът. — Ще ти се иска изобщо да не си чувала за никаква закуска.

Вървяха, а вятърът ги удряше в гръб и косата й се развяваше по-волно и от знаме. Тя го попита, притискайки се:

— Все още ли ме обичаш на студената, силна, венецианска светлина на утрото? Тя е наистина студена и силна, нали?

— Обичам те, а тя е студена и силна.

— Обичах те през цялата нощ, докато се пързалях със ските в тъмнината.

— Как става това?

— Същите писти, само че е тъмно и снегът е потъмнял. Пързаляш се по същия начин — сдържано и с лекота.

— През цялата нощ ли се пързаля? Сигурно си се спускала много пъти.

— Не. След това спах здраво и дълбоко и се събудих щастлива. Ти беше до мене и спеше като бебе.

— Не бях до тебе и не спях.

— Сега си с мене — каза тя и се притисна силно към него.

— Ето, почти стигнахме.

— Да.

— Казах ли ти вече както трябва, че те обичам?

— Да. Но пак ми кажи.

— Обичам те. Приеми го, моля те, направо и съвсем официално.

— Ще го приема както искаш, стига да е истина.

— Това се казва отношение! Ти, добро, храбро, прекрасно момиче. Отметни косата си встрани, когато стигнем до върха на моста, и я остави да се вее коса.

Сбърка нарочно, като употреби коса вместо косо.

— Това е лесно — каза тя. — Харесва ли ти?

Погледна я, видя във вятъра профила й, чудната утринна руменина, гърдите, повдигащи черния пуловер, очите и каза:

— Да, харесва ми.

— Много се радвам — отговори тя.

Глава двадесет и пета

В „Грити“ Gran Maestro ги настани на масата до прозореца, който гледаше към Канале Гранде. Освен тях в столовата нямаше никой друг. Gran Maestro беше празнично настроен и се чувствуваше добре в утрото. Свикваше малко по малко с язвата, а и със сърцето. Когато не усещаше болката, не се сещаше за нея.

— Твоят сипаничав съотечественик закусва в леглото си в хотела, каза ми колегата — довери Gran Maestro на полковника. — Може да пристигнат няколко белгийци. „Най-храбрите от тях бяха белгийците“ — цитира той. — Дойде една двойка pescecani, знаете откъде. Но са изморени и по всичко изглежда, че ще ядат като прасета в стаята си.

— Отличен доклад за обстановката — каза полковникът. — Нашият проблем, Gran Maestro, се състои в това, че аз вече закусих в стаята си, както прави сипаничавият и както ще направят pescecani. Но тази дама…

— Младо момиче — прекъсна го Gran Maestro, като се усмихна широко. Чувствуваше се много добре, защото денят току-що беше започнал.

— Това много младо момиче иска най-съвършената закуска.

— Разбирам — каза Gran Maestro и погледна Рената, а сърцето му се преобърна като делфин в океана. Това е красиво движение, но малко хора в този свят могат да го видят и почувствуват.

— Какво искаш да ядеш, дъще? — попита полковникът, любувайки се на нейната утринна, неподправена, смугла хубост.

— Всичко.

— Моля те, кажи конкретно.

— Чай вместо кафе и каквото може Gran Maestro да извади от запасите.

— Няма да бъде от запасите, дъще — каза Gran Maestro.

— Така я наричам само аз.

— Казах го от сърце — отговори Gran Maestro. — Можем да приготвим fabricar[1] rognons[2], печени на скара с champignons[3], набрани от хора, които познавам. Или пък отгледани във влажни мазета. Мога да предложа омлет с труфели, изровени от видни прасета. И канадски бекон, който може да е дори от Канада.

— Където и да е това — каза доволно момичето, без да се самозалъгва.

— Където и да е това — повтори сериозно полковникът. — А аз знам дяволски добре къде е. Мисля, че е време да спрем с шегите и да се заловим със закуската.

— Ако не е нескромно, и аз мисля така.

— За мен шише „Валполичела“, от наливното.

— Само това?

— Донеси ми една порция набеден канадски бекон — каза полковникът.

Той погледна момичето — те бяха останали сами — и попита:

— Как си, моя най-скъпа?

— Порядъчно гладна, мисля. Благодаря ти, че толкова дълго време беше добър.

— Не беше трудно — отговори й полковникът на италиански.

[1] Приготвям (исп.). — Б.пр. ↑

[2] Бъбреци (фр.). — Б.пр. ↑

[3] Гъби (фр.). — Б.пр. ↑

Глава двадесет и шеста

Седяха там, на масата, и наблюдаваха ранната, бурна светлина над Канала. Сега, на слънцето, сивото беше придобило жълт оттенък, а вълните се разбиваха от отлива.

— Мама твърди, че не може да живее тук прекалено дълго през който и да е сезон, защото няма дървета — каза момичето. — Затова ходим извън града.

— Затова всеки ходи извън града — отговори полковникът. — Бихме могли да засадим дървета, ако намерим някоя къща с достатъчно голяма градина.

— Най-много обичам ломбардските тополи и чинарите, въпреки че още съм доста неука.

— И аз също ги обичам, обичам още кипарисите и кестените. Питомните кестени и дивите кестени. Но ти никога няма да видиш истински дървета, дъще, докато не отидем в Америка. Чакай да видиш какво нещо е белият бор или жълтият бор!

— Ще ги видим ли по време на голямото пътешествие, когато спираме на бензиностанциите или обществените станции, или как ги наричате?

— Хижи и туристически лагери — отговори полковникът. — В онези ще се отбиваме, но не и за през нощта.

— Така искам да спрем пред някоя обществена станция, а аз да им подхвърля парите и да кажа: „Зареди и провери маслото, Мак“, както е в американските книги или във филмите.

— Това се нарича бензиностанция.

— А какво е тогава обществена станция?

— Тоалетна — където отиваш, за да се…

— А-а-а — каза момичето и се изчерви. — Извинявай. Така искам да науча американски! Но сигурно още дълго ще се изразявам неправилно, както ти понякога правиш на италиански.

— Нашият език е лесен. Колкото по на запад отиваш, толкова по-ясен и по-лесен става.

Gran Maestro донесе закуската и нейният аромат не се разнесе из столовата — блюдата бяха със сребърни похлупаци, — но стигна до тях, ухаеше силно на бекон и бъбреци на скара, долавяше се и тайнствена миризма на гъби.

— Изглежда прекрасно! — възкликна момичето. — Благодаря ви много, Gran Maestro. Да говоря ли на американски? — попита тя полковника. Протегна ръка към Gran Maestro леко и бързо, като рапира, и каза: — Дай го тука, приятел. Папането е бомба!

Gran Maestro отговори:

— Благодаря ви, госпожо.

— Трябваше ли да кажа „хапката“ вместо „папането“? — попита момичето полковника.

— Те са равностойни.

— Така ли говорехте на запад, когато беше момче? Какво казвахте на закуска?

— Закуската се сервираше или предлагаше от готвача. Той казваше: „Хайде, плюскайте, кучи синове, или ще я изхвърля!“

— Трябва да го науча, защото ще ми потрябва, когато сме в имението. Някой път, когато дойдат на обед английският посланик и скучната му жена, ще накарам лакея да извика: „Хайде, плюскайте, кучи синове, или ще я изхвърля!“

— Посланикът ще се опули — каза полковникът. — Но това ще бъде интересен експеримент.

— Научи ме нещо, което мога да кажа на истински американски на сипаничавия, ако дойде. Просто ще му го прошепна в ухото, сякаш му определям среща, както е било едно време.

— Зависи от това как изглежда. Ако е много мрачен, можеш да му прошепнеш: „Виж какво, Мак, когато се хвана, ти обеща да бъдеш мъжко момче.“

— Прекрасно! — възкликна тя и го повтори с глас, който беше научила от Ида Лупино. — Мога ли да го кажа на Gran Maestro?

— Разбира се. Защо не? Gran Maestro!

Gran Maestro се приближи и се наведе напред учтиво.

— Виж какво, Мак, когато се хвана, ти обеща да бъдеш мъжко момче.

— Не отричам — отговори Gran Maestro. — Благодаря ви, че го казахте така точно.

— Ако онзи се появи, а ти искаш да говориш с него, след като се е нахранил, прошепни му в ухото: „Избърши жълтото от брадата си, Джак, ставай и се омитай.“

— Ще го запомня и ще се упражнявам вкъщи.

— Какво ще правим след закуска?

— Да се качим ли горе, да погледаме картината и да видим дали има някаква стойност, имам предвид дали струва на дневна светлина?

— Хайде — каза полковникът.

Глава двадесет и седма

Горе стаята беше вече разтребена и полковникът, който очакваше да я завари разхвърляна, остана доволен.

— Застани до него — каза той. После се сети и добави: — Моля те.

Тя застана до портрета, а той го погледна от мястото, от което го бе гледал предишната нощ.

— Не може да става и дума за сравнение — каза той. — Нямам предвид прилика. Приликата е поразителна.

— А трябва ли да се прави сравнение? — попита момичето и отметна назад глава. Тя стоеше до портрета със същия черен пуловер.

— Не, разбира се. Но снощи и на зазоряване сякаш не разговарях с портрета, а с тебе.

— Много мило от твоя страна, значи е имало полза от него.

Лежаха на леглото и момичето го попита:

— Никога ли не затваряш прозорците?

— Не. А ти?

— Само когато вали. Мислиш ли, че си приличаме?

— Не зная. Не сме имали много голяма възможност да разберем.

— Никога не сме имали добра възможност. Но все пак достатъчна, за да разбера за себе си.

— И след като си разбрала какво, по дяволите, си получила?

— Не зная. Нещо по-хубаво, предполагам, от това, което съм очаквала.

— Правилно. Трябва да се стремим да бъде така. Аз вярвам, че човек може да постигне повече от целта, която си е поставил. Но понякога сме принудени да се съмняваме в това.

— Кое е най-голямото ти страдание?

— Заповедите на хората — каза той. — А твоето?

— Ти.

— Не искам да бъда страдание. Бил съм много пъти жалък кучи син. Но никога не съм бил нечие страдание.

— Е, сега си мое.

— Добре — каза той. — Да приемем, че е така.

— Много мило, че го приемаш така. Тази сутрин си много учтив. Толкова съжалявам, че с нас се получава така. Моля те, притисни ме силно и нека да не говорим, нито да мислим колко по-различно можеше да бъде.

— Дъще, това е едно от малкото неща, които знам да правя.

— Ти знаеш много, много неща. Не говори така.

— Вярно — съгласи се полковникът. — Знам да нападам и да отстъпвам. И какво още?

— Знаеш много за картините, за книгите и за живота.

— Това е лесно. Гледаш картините непредубедено, възприемаш книгите, доколкото ти е възможно, и живееш живота.

— Не си сваляй куртката, моля те.

— Няма.

— Правиш всичко, когато кажа „моля“.

— Правил съм неща и когато не си го казвала.

— Не много често.

— Наистина — съгласи се полковникът. — „Моля“ е приятна дума.

— Моля, моля, моля.

— Per piacere. Това значи „моля те“. Как бих искал да можем винаги да говорим на италиански.

— Защо не? Но само когато е тъмно. Макар че има някои неща, които звучат по-добре на английски: „Обичам те, моя последна, истинска и единствена любов“ — цитира тя. — „Когато люляците за сетен път цъфтяха в градините“. И „от люлката, люлееща се безспир“. „Хайде, плюскайте, кучи синове, или ще я изхвърля!“ Не би искал да ги чуеш на други езици нали, Ричард?

— Не.

— Целуни ме още веднъж, моля.

— Излишно „моля“.

— Навярно и от мен самата ще остане само едно излишно „моля“. Добре поне, че когато умреш, няма да можеш да ме изоставиш.

— Малко грубо казано. Внимавай какво излиза от хубавата ти уста.

— Ставам груба, когато ти станеш груб. Не би искал да бъда много по-различна от тебе, нали?

— Не бих искал да бъдеш никаква друга, а такава, каквато си и аз те обичам истински, всеотдайно и завинаги.

— Понякога казваш приятни неща много понятно. Какво се случи между теб и жена ти, ако мога да попитам?

— Тя беше амбициозна жена, а аз прекалено много отсъствах от къщи.

— Искаш да кажеш, че те напусна заради амбициите си, докато ти самият си отсъствал от къщи заради службата си?

— Именно — каза полковникът и си спомни миналото без никаква горчивина. — Тя беше по-амбициозна и от Наполеон и талантлива колкото един дипломант със средни възможности.

— Каквото и да означава това — каза момичето. — Но хайде да не говорим за нея. Съжалявам, че те попитах. Може би тя тъгува, че не живее с теб.

— Ни най-малко. Прекалено самонадеяна е, за да тъгува, пък и тя се омъжи за мене, защото искаше да влезе във военните кръгове и да може да поддържа по-добри връзки за онова, което смяташе за своя професия или занаят. Беше журналистка.

— Но те са отвратителни! — възкликна момичето.

— Съгласен съм.

— Как си могъл да се ожениш за журналистка, която не е имала намерение да остави работата си?

— Казах ти, че съм правил грешки.

— Хайде да говорим за нещо приятно.

— Хайде.

— Но това е страхотно! Как си могъл да го направиш?

— Не знам. Бих могъл да ти разкажа подробно, но хайде да зарежем този разговор.

— Моля те, хайде да го зарежем. Не съм си представяла, че е така ужасно. Сега не би направил такова нещо, нали?

— Обещавам ти, сладка моя.

— Не й ли пишеш понякога?

— Не, разбира се.

— Не би й разказал за нас, за да й дадеш материал за писане?

— Не. Веднъж й разказах някои неща и тя писа за тях. Но това беше в друга страна, а освен това тя вече е мъртва.

— Наистина ли?

— По-мъртва от Феб Финикийски. Но все още не знае.

— Какво би направил, ако си с мен на Площада и я срещнеш?

— Ще погледна направо през нея, за да й покажа колко е мъртва.

— Благодаря ти много. Знаеш, че е ужасно трудно за едно младо момиче, което е все още неопитно, да се пребори с друга жена или със спомена за нея.

— Няма никаква друга жена — каза полковникът, а очите му станаха лоши и потънаха в спомени. — Нито пък спомен за жена.

— Благодаря ти много — каза момичето. — Когато те погледна, наистина ти вярвам. Но, моля те, никога не ме гледай, нито пък мисли така за мен.

— Да я хванем и да я обесим на някое високо дърво, а? — попита полковникът разпалено.

— Не. Хайде да я забравим.

— Аз съм я забравил — каза полковникът.

И колкото и да беше странно той наистина я беше забравил. Странно е, защото тя се появи в стаята за момент и почти създаде паника. А паниката е едно от най-странните неща, мислеше полковникът. Зная какво е човек да изпадне в паника.

Но тя си беше отишла, завинаги и безвъзвратно — заклеймена, прокълната, с документите за разжалване в единайсет екземпляра и един от трите екземпляра на официалния, нотариално заверен акт за развод.

— Аз съм я забравил — каза полковникът.

И това беше самата истина.

— Толкова се радвам! — възкликна момичето. — Не знам защо изобщо са я пуснали в хотела.

— Ние с теб доста си приличаме. По-добре е да не прекаляваме с това чак толкова много.

— Можеш да я обесиш, ако искаш, защото заради нея не можем да се оженим.

— Аз съм я забравил — каза й полковникът. — Може би някой ден ще погледне добре в огедалото и сама ще се обеси.

— Сега, след като вече я няма в стаята, не трябва да й мислим злото. Макар че като истинска венецианка бих искала тя да е мъртва.

— И аз, но тъй като не е, хайде да я забравим завинаги.

— Завинаги и во веки веков. Мисля, че го казах както трябва. Или на испански para sempre.

— Para sempre и брат му — каза полковникът.

Глава двадесет и осма

Лежаха един до друг и мълчаха, а полковникът усещаше как бие сърцето й. Приятно е да чувствуваш до себе си сърцето й под черния пуловер, изплетен от някоя леля, и тъмната коса, дълга и тежка, върху здравата ти ръка. Не е тежка, мислеше той, по-лека е от всичко на света. Тя лежеше, тиха и ласкава, и каквото и да притежаваха, беше в здрава връзка. Той я целуна нежно, жадно и както става, когато връзките са съвършени, изведнъж всичко сякаш замря.

— Ричард — каза тя, — съжалявам, че се получава така.

— Никога не съжалявай за нищо — отговори полковникът. — Дори и за убитите, дъще.

— Повтори.

— Дъще.

— Ще ми разкажеш ли някои хубави неща, за да си мисля през седмицата, и още за войната? Искам да науча повече за нея.

— Хайде да зарежем войната.

— Не. Трябва ми. Наистина искам да науча повече за нея.

— И аз. Но не като си служа с хитрости. Знаеш ли, веднъж в нашата армия един офицер, с чин генерал, посредством интриги се добра до плана на учението. Предвиждаше всеки ход на противника и се държа така блестящо, че го повишиха и го направиха командир на много по-достойни от него войници. Ето защо веднъж ни разбиха. А и защото съботите и неделите са на почит при нас.

— Днес сме събота.

— Знам. Все още мога да броя до седем.

— За всичко ли така се сърдиш?

— Не се сърдя, просто съм на половин век и знам кое как е.

— Разкажи ми още за Париж, защото обичам да мисля за теб и за него през седмицата.

— Дъще, защо не престанеш с този Париж?

— Ходила съм в Париж, а и пак ще отида там и искам да го познавам. Това е най-чудният град на света и аз искам да знам някои неща за него, когато го видя отново.

— Ще идем заедно и там ще ти разкажа.

— Благодаря ти. Но сега ми разкажи малко, колкото да имам за следващата седмица.

— Леклерк беше негодник от знатен произход, мисля, вече ти обясних. Много смел, крайно високомерен и изключително честолюбив. Вече е мъртъв, както казах.

— Да.

— Говорят, че умрелите не трябва да се споменават с лошо. Но аз мисля, че това е най-подходящото време да се каже истината за тях. Винаги съм говорил за мъртвите това, което бих им казал в лицето. — И добави: — Без да се колебая.

— Хайде да не говорим за него. Вече съм го разжалвала в душата си.

— А какво искаш, нещо оригинално?

— Да, моля те. Вкусът ми е много изпортен от четене на илюстровани списания. Но ще се занимавам с Данте през цялата седмица, докато те няма. Ще ходя на църква всяка сутрин. Мисля, че това ще е достатъчно.

— А преди обяд ходи в „Хари“.

— Добре — съгласи се тя. — Моля те, разкажи ми нещо оригинално.

— Не мислиш ли, че ще бъде по-добре просто да заспим?

— Как можем да заспим сега, след като ни остава толкова малко време? Нека да се погаля — каза тя и провря челото си под брадата му, като отблъсна главата му назад.

— Е, хайде. Ще говоря.

— Първо ми дай да държа ръката ти. Ще я усещам в своята ръка, докато чета Данте и върша други неща.

— Данте беше долен тип. По-самонадеян и от Леклерк.

— Знам. Но не пишеше долнопробно.

— Не. И Леклерк умееше да воюва. Отлично.

— А сега ми разказвай.

Главата й лежеше на гърдите му и полковникът попита:

— Защо не искаш да си сваля куртката?

— Приятно ми е да усещам копчетата. Неприлично ли е?

— Само един отчаян кучи син може да си помисли така — каза полковникът. — Колко души от семейството ти са воювали?

— Всички. Винаги. Били са и търговци, а някои — дожове на града.

— Но всички ли са воювали?

— Да, доколкото знам.

— Хубаво. Ще ти кажа всяко проклето нещо, което искаш да знаеш.

— Просто нещо оригинално. Както в илюстрованите списания, а може и още по-долнокачествено.

— „Доменика дел Кориере“ или „Трибуна Илустрата“?

— Още по-долнокачествено.

— Първо ме целуни.

Тя го целуна нежно, продължително, отчаяно и полковникът не можеше да мисли за никакви боеве, нито за оригинални и необикновени случки. Мислеше само за нея, какво изпитваше тя и колко близко е животът до смъртта, когато настъпи унесът. А какво, по дяволите, е унесът и какъв е неговият чин и личен номер? И как усеща тя черния пуловер до тялото си? Кой е сътворил всичката и гладкост и очарование, удивителния блясък, жертвеността и детската мъдрост? Да, ти би могъл да разбереш какво е унесът, а вместо него ти се пада сестрата на съня.

Смъртта е… мислеше той. Тя идва постепенно и дори не се вижда откъде е влязла. Понякога идва отвратително. Може да дойде от непреварената вода, от лошо поставените предпазващи от комари ботуши или с оглушителния, нажежен до бяло, звънтящ тътен, който е част от живота ни. Идва със слабия пукащ шепот, предхождащ шума на автоматичното оръжие. Може да дойде с пушещата дъга на гранатата, или с острия, крякащ звук от избухващата мина.

Виждал съм я как идва, освободена от бомбодържателя, описвайки онази причудлива крива. Идва и с металния, раздиращ грохот на кола или просто от отсъствие на сцепление върху хлъзгав път.

При повечето хора идва в леглото като двойник на любовта. Почти цял живот съм живял с нея и да я раздавам е било основният ми занаят. Но какво мога да разкажа на това момиче сега, в тази студена ветровита утрин в хотел „Грити палас“?

— Какво би искала да знаеш, дъще?

— Всичко.

— Добре — каза полковникът. — Слушай.

Глава двадесет и девета

Лежаха на приятно твърдото, току-що оправено легло, притиснати силно един до друг, а главата й беше върху гърдите му, косата й се разстилаше по неговата стара твърда шия и той й разказваше:

— Дебаркирахме, без да срещнем сериозна съпротива. Истинска съпротива ни готвеха на другия бряг. Трябваше да се свържем с хората, спуснати с парашути, да завземем и укрепим някои градове. След това завзехме и Шербург. Не беше лесно, пък и трябваше да се действува много бързо, командуваше един генерал, Джо Мълниеносния, за когото никога не си чувала. Добър генерал.

— Продължавай, моля те. Вече си ми говорил за Джо Мълниеносния.

— След Шербург имахме всичко. Не взех за себе си нищо, освен един адмиралски компас, защото тогава имах малка лодка на Чесъпийкския залив. На наше разположение беше всичкият „Мартел“ с печата на Вермахта, а някои успяха да задигнат дори и по шест милиона от френските франкове, пуснати в обращение от германците. Тези банкноти вървяха до миналата година, а тогава се харчеха петдесет за долар и много хора, които знаеха как да ги изпратят на близките си по любовниците или по адютантите си, сега имат трактор вместо муле.

Не откраднах нищо друго, освен компаса, защото мислех, че кражбите на ненужни неща по време на война носят нещастие. Но пиех коняк, а когато имах време, се опитвах да работя с компаса. Той ми беше единственият приятел, а телефонът — моят живот. Бяхме опънали повече жици, отколкото са… в Тексас.

— Моля те, разказвай ми и не бъди толкова груб. Не знам и не искам да знам какво означава тази дума.

— Тексас е голям щат. Ето защо използувах женското му население като символ. Не може да се каже повече, отколкото са… в Уайоминг, защото там има около трийсет, по дяволите, да речем петдесет хиляди…, а при нас имаше безброй жици и ние непрекъснато ги опъвахме, навивахме ги и отново ги опъвахме.

— После?

— Ще продължа направо с пробива. Моля те, кажи ми, ако ти е скучно.

— Не.

— И така, направихме проклетия пробив — каза полковникът. Сега главата му беше обърната към нейната и той не разказваше, а се доверяваше: — Първия ден противниковите самолети долетяха и пуснаха играчките за коледната елха, които объркват радарите, и настъплението беше отложено. Бяхме готови да започнем, но го отложиха. Съвсем правилно, сигурен съм. Обичам най-висшите офицери, както обичам свинските, знаеш какво.

— Разказвай, без да ставаш лош.

— Условията не бяха благоприятни — каза полковникът. — На втория ден вече имахме готовност, както казват английските ни братовчеди, които не могат да направят пробив дори и в мокра салфетка, а над нас се появиха хората от дивата синя далечина.

Самолетите все още излитаха от гюлето, където живееха на онзи зелен затревен самолетоносач, наречен Англия, когато се появиха първите — блестящи, лъчисти и красиви. Защитната боя, с която ги покриваха преди нападение, беше изстъргана, а може и да не е била — не си спомням точно.

Както и да е, дъще, непрекъснатата им линия можеше да се види на изток, докъдето ти стига погледът.

Приличаха на огромен влак. Летяха високо в небето и никога не са били по-красиви. Казах на началника на разузнавателното отделение, че трябва да ги кръстим „Валхала експрес“. Омръзна ли ти?

— Не. Мога да си представя „Валхала експрес“. Тук сме виждали самолети, и то неведнъж. Но чак толкова много — никога.

— Намирахме се на две хиляди ярда от мястото, където трябваше да започнем атаката. Знаеш какво означава две хиляди ярда, дъще, по време на война, когато нападаш, нали?

— Не. Откъде бих могла да знам?

— След това предната част на „Валхала експрес“ изсипа димни бомби, обърна се и си отиде вкъщи. Димките бяха изсипани точно и показаха ясно целта — позициите на фрица. Тези позиции бяха добри и може би щеше да се окаже невъзможно да го отместим, ако не се беше случило това могъщо и величаво нещо, което в момента преживявахме.

След това, дъще, другите части на „Валхала експрес“ изсипаха какво ли не върху фрицовете и върху мястото, където се бяха заселили, и се опитваха да ни задържат. По-късно там всичко изглеждаше така, сякаш цялата земя беше изригнала и пленниците, които заловихме, трепереха, както трепери човек, когато го удари маларията. Бяха храбри момчета от Шеста парашутна дивизия, но всичките трепереха и колкото и да се стараеха, не можеха да се овладеят.

Е, както виждаш, бомбардировката беше хубава. Точно това е нужно в живота. Да накараш някого да трепери от страх пред справедливостта и могъществото.

И така, след това, дъще, хайде да не те отегчавам, вятърът духаше от изток и димът започна да се връща към нас. Тежките бомбардировачи действуваха върху димната завеса, а сега тя беше над нас. Следователно те бомбардираха и нас по същия начин, както бяха бомбардирали фрицовете. Най-напред дойдоха тежките бомбардировачи и който беше там през този ден, няма защо да се страхува от ада. После, за да подготвят добре пробива и да оставят колкото може по-малко хора и от двете страни, долетяха средните бомбардировачи и се заеха с тези, които бяха оцелели. След това направихме пробива, веднага щом „Валхала експрес“ си замина, разпростирайки се в своята красота и величие от тази част на Франция чак до Англия.

Ако човек изобщо има съвест, мислеше полковникът, той би трябвало някога да се замисли какво са всъщност въздушните сили.

— Дай ми чаша от тази „Валполичела“ — каза полковникът и се сети да добави: — моля. Извинявай — продължи той. — Успокой се, мое пале, моля те. Ти поиска да ти разкажа.

— Не съм твоето пале. Това трябва да е някоя друга.

— Правилно. Ти си моята последна, истинска, единствена любов. Така ли е? Но ти сама пожела да ти разкажа.

— Моля те, разказвай — каза момичето. — Бих искала да бъда твоето пале, ако знаех как. Но аз съм само едно момиче от този град, което те обича.

— Ще го имам предвид — отговори й полковникът. — И аз те обичам. А онази думичка вероятно съм научил на Филипините.

— Вероятно. Но аз предпочитам да бъда просто твоето момиче.

— Ти си моето момиче. С всичките му такъми и знаме отгоре.

— Моля те, не бъди груб. Моля те, обичай ме честно и ми разкажи най-честно, без да си причиняваш каквато и да било болка.

— Ще ти разкажа честно. Най-честно и нека това да причини болка на когото си иска. След като те интересува, по-добре е да го чуеш от мен, вместо да го прочетеш в някоя книга с твърди корици.

— Моля те, не бъди груб. Просто ми разкажи как е било всичко, прегърни ме силно и ми разкажи честно, докато ти олекне, ако изобщо е възможно да ти олекне.

— Нищо не ми тежи. Само това, че тежките бомбардировачи се използуват като тактическо средство. Нямам нищо против тях, ако ги използуват както трябва, дори и да причиняват смърт. Но за поддръжка на сухопътните войски ми дай човек като Пийт Кесада. Ще си намерят майстора.

— Моля те.

— Ако искаш да зарежеш един съсипан тип като мен, този приятел би могъл да ти окаже добра поддръжка.

— Ти не си съсипан, каквото и да значи това, и аз те обичам.

— Дай ми, моля те, две хапчета от онова шишенце и ми налей чашата „Валполичела“, която забрави да налееш, а аз ще ти разкажа още нещо.

— Не трябва. Не трябва да ми разказваш, сега вече знам, че това е вредно за тебе. Особено денят, когато се е появил „Валхала експрес“. Не съм инквизиторка, или както се нарича жената-инквизитор. Хайде да полежим спокойно и да погледаме през прозореца, да съзерцаваме нашия Канале. Гранде и да видим какво става в него.

— Може би е по-добре. На кого му пука за войната в крайна сметка?

— На мен и на теб може би — каза тя и го помилва по главата. — Ето ти две таблетки от квадратното шишенце. Ето ти чаша от наливното vino[1]. Аз ще ти изпратя по-хубаво от нашите имения. Моля те, нека да поспим малко. Моля те, бъди добро момче и просто да полежим малко двамата, и да се обичаме. Моля те, сложи тук ръката си.

— Здравата или ранената?

— Ранената. Тази, която обичам и не трябва да забравям през цялата седмица. Не мога да я задържа за себе си, както ти ще задържиш камъните.

— Те са в сейфа — каза полковникът. — На твое име.

— Нека просто да поспим и да не мислим за никакви камъни, нито пък за скърби.

— По дяволите скърбите! — каза полковникът, очите му бяха затворени, а главата му облегната леко на черния пуловер, който беше неговата родина.

Човек трябва да има някаква проклета родина, мислеше той. Ето моята.

— Защо не си президент? — попита момичето. — Ти би станал забележителен президент.

— Аз президент?! Когато бях на шестнайсет години, служех в националната гвардия на щата Монтана. Но никога през живота си не съм носил папионка и не съм, нито пък някога съм бил пропаднал галантерист. Нямам качества за президент. Не бих могъл да оглавя дори и опозицията, макар че няма да се иска от мене да седя на телефонни указатели, когато ме фотографират. Нито пък съм от онези генерали, които не знаят какво е сражение. По дяволите, аз никога не съм стъпвал във ВЩСЕВ. Не бих могъл да бъда дори и застаряващ сенатор — не съм достатъчно стар. Сега ни управлява някак си утайката. Управлява ни нещо, подобно на това, което намираш на дъното на чашите с безвкусна бира, където проститутките са изгасили цигарите си. Заведението все още не е почистено, а на сандъка дрънка пианист-любител.

— Не разбирам, защото моят американски е несъвършен. Но това звучи ужасно. А ти не се гневи. Нека аз да се гневя вместо тебе.

— Знаеш ли какво значи пропаднал галантерист?

— Не.

— Не е нещо недостойно. В нашата страна ги има много. Най-малко по един във всеки град. Не, дъще, аз съм само действуващ войник, а това е най-последният човек на света, според онези, които погребват в Арлингтън, ако изобщо върнат тялото. Близките имат право на избор.

— Хубаво ли е в Арлингтън?

— Не знам. Никога не съм бил погребван там.

— Къде искаш да бъдеш погребан?

— Горе в планината — каза той, като бързо взе решение. — На някое от местата, където ги разбихме.

— Мисля, че трябва да бъдеш погребан на Грапа.

— В някое ъгълче на който и да е изровен от снарядите склон, стига само да пасат добитъка над мене през лятото.

— А там има ли добитък?

— Разбира се. Има навсякъде, където през лятото расте хубава трева, а момичетата от къщите, построени солидно в най-високите части на планината — там и къщите, и момичетата издържат на снега, — слагат през есента капани за лисици, след като закарат долу добитъка. Добитъкът се изхранва и със сено от закрепените с пръти купи.

— И ти не искаш нито Арлингтън, нито Пер Лашез или това, което имаме тук?

— Вашата жалка могила?!

— Знам, че е най-недостойното нещо в този град. Или по-правилно, в това сити. Научих се от теб да го наричам град. Но ще се погрижа да попаднеш там, където искаш, а ако пожелаеш, и аз ще дойда с теб.

— Не. В гроба човек отива сам. Както в тоалетната.

— Моля те, не бъди груб.

— Исках да кажа, че бих се чувствувал добре, ако си с мене. Но е много егоистично и грозно. — Той спря и потъна в несвързани мисли, а после каза: — Не. Ти се омъжи, имай петима синове и всичките ги кръсти Ричард.

— Лъвското сърце — отговори момичето, защото беше възприела положението, без дори да хвърли поглед, и решила да играе това, което държи, както човек сваля картите, след като е преброил точно.

— Въшливото сърце — каза полковникът. — Несправедливият и непримирим критикар, който хули всички.

— Моля те, не бъди груб, когато говориш. И ако искаш да знаеш, ти хулиш себе си най-много. Притисни ме много силно и нека да не мислим за нищо.

Той я притисна толкова силно, колкото можеше и се опита да не мисли за нищо.

[1] Вино (итал.). — Б.пр. ↑

Глава тридесета

Лежаха спокойно на леглото и полковникът се опитваше да не мисли за нищо, както не беше мислил за нищо толкова много пъти на толкова много места. Но сега не му се отдаде. Едва ли би се получило вече — оставаше малко време.

Слава богу, те не бяха Отело и Дездемона, макар че градът беше същият и момичето несъмнено беше по-красиво от Шекспировата героиня, а полковникът беше воювал колкото словоохотливия мавър, дори и повече.

Те са отлични войници, мислеше той, тези проклети маври. Но колко от тях избихме по мое време? Мисля, че избихме повече от едно поколение, ако се смята последният марокански поход срещу Абд Ел-Керим. Налага ти се да убиваш всеки един поотделно. Никой никога не ги е избивал на групи, както избивахме фрицовете, преди да открият своето Einheit[1].

— Дъще — каза той, — наистина ли искаш да ти разкажа, ако не съм груб?

— Повече от всичко. Тогава ще можем да си поделим онова, което ти си преживял.

— Ще се скъса, ако си го поделим. Вземи го всичкото, дъще. Но това са само връхните точки. Ти няма да разбереш подробностите, едва ли някой би могъл да ги разбере. Навярно Ромел, но той беше в обкръжение във Франция, а освен това бяхме унищожили комуникациите му. Направиха го тактическите въздушни сили — нашата и английската. А как бих желал да обсъдя някои неща с него! Иска ми се да поговоря и с Ернст Удет.

— Разкажи ми каквото искаш и изпий тази чаша „Валполичела“. Прескочи всичко, което те кара да се чувствуваш зле, или изобщо не ми разказвай.

— Отначало бях полковник от резерва — обясни старателно полковникът, — един от полковниците на разположение, дадени на дивизионния командир, за да заменя убитите или разжалваните. Почти никого не убиват, но много разжалват. А добрите ги повишават, и то доста бързо, когато действието започне да се развихря като горски пожар.

— Продължавай, моля те. Трябва ли да вземеш лекарството си?

— Да върви по дяволите лекарството ми. По дяволите ВЩСЕВ.

— Вече ми обясни това.

— Дяволски ми се иска да си войник с точния си, предан ум и прекрасната си памет.

— Бих искала да бъда войник, ако можех да воювам под твое командуване.

— Никога не се хващай да воюваш под мое командуване. Аз съм предпазлив, но не съм късметлия. Наполеон искаше да има късметлии командири и беше прав.

— Понякога и ние с тебе сме имали късмет.

— Да. Добър или лош.

— И все пак късмет.

— Разбира се. Но не бива да се воюва само на късмет, макар че без него не може. Всички, които воюваха, разчитайки единствено на късмета си, загинаха славно като кавалерията на Наполеон.

— Защо мразиш кавалерията? Почти всички добри момчета, които познавам, бяха в трите добри полка на кавалерията или пък във флотата.

— Аз не мразя никого, дъще — каза полковникът и отпи от светлото, сухо червено вино, което беше приятелско като къщата на твоя брат, ако с брат ти сте добри приятели. — Само имам собствено схващане за кавалеристите, до което съм стигнал след внимателно обмисляне и преценка на техните способности.

— Наистина ли не са добри?

— Нищо не струват — каза полковникът, а след това си спомни, че трябва да бъде учтив и добави: — В наше време.

— Всеки ден е разочарование.

— Не, всеки ден е нова и красива илюзия. И всичко, което е фалшиво в илюзията, може да се отреже като с бръснач.

— Моля те, само не отрязвай мен.

— Теб нищо не може да те отреже.

— Целуни ме и ме прегърни силно, а после да погледаме заедно Канале Гранде — сега светлината в него е прекрасна — и ми разкажи още, моля те.

Загледаха се в Канале Гранде — светлината в него наистина беше прекрасна — и полковникът продължи:

— Дадоха ми полк, защото командуващият генерал беше разжалвал едно момче, което познавах от времето, когато беше на осемнайсет години. Разбира се, той вече не беше момче. Полкът се оказа не по силите му, но преди да го погубя, за мене този полк беше най-добрият, за който можех да мечтая през живота си. — Той добави: — Погубих го по заповед, разбира се.

— Как се погубва полк?

— Вече си близо до успеха, остава ти само да изпратиш парламентьор, за да може противникът да обсъди положението и да се предаде, ако си прав. Професионалистите са много разумни, а тези фрицове бяха професионалисти, като се изключат фанатиците. И в този момент телефонът иззвънява и се обаждат от щаба на корпуса по заповед, издадена от щаба на армията или на армейската група, а може би дори и от ВЩСЕВ — прочели са името на града в някакъв вестник, изпратен, да речем, от Спа, от някой кореспондент, и заповедта е да се завземе този град чрез щурм. Градът е важен, защото за него са писали във вестниците. И ти трябва да го завземеш.

И така оставяш един батальон мъртъвци покрай някой мост. Изгубваш цял батальон и изваждаш от строя още три. Танковете също излизат от строя, въпреки че се движат много бързо — могат да се движат бързо и в двете посоки.

Уцелват ги: първи, втори, трети, четвърти, пети.

Обикновено трима души от петимата в танка излизат и бягат като участници в крос, сякаш стартът на състезанието е даден и те защищават честта на Минесота срещу противниците от Белойт, щата Уисконсин. Отегчавам ли те?

— Не. Не разбирам местните названия. Но можеш да ми ги обясниш, когато поискаш. Моля те, продължавай да ми разказваш.

— Влизаш в града и някой щедър негодник те благославя с нападение по въздуха. За това нападение може би е била издадена заповед и никой не я е отменил. Нека оправдаем всеки поради липса на доказателства. Говоря ти общо как стоят нещата. По-добре е да не конкретизирам, пък и цивилният не би разбрал. Дори и ти.

Това нападение по въздуха не помага много, дъще. Защото може би не си в състояние да останеш повече в града, тъй като почти не разполагаш с хора — или ги изравяш от развалините, или просто ги оставяш там. Затова съществуват две философски школи. Но ти казват да щурмуваш града. Повтарят заповедта.

Тази заповед е била потвърдена категорично от някой политик в униформа, който изобщо не е убивал през живота си, освен с уста по телефона или на книга, нито пък някога е бил раняван. Ако искаш, можеш да си го представиш като нашия бъдещ президент. Представи си го, както искаш. Но си представи него и хората му, цялата огромна фирма толкова далече в тила, че най-добрият начин да се свържеш с тях бързо е с пощенски гълъби. Освен това с огромната охрана, която поддържат за своите собствени особи, те навярно ще накарат зенитната си артилерия да застреля гълъбите. Ако може да ги улучи.

Така че ти отново нападаш. После ще ти разкажа как изглежда това.

Полковникът погледна играта на светлината върху тавана, отразена частично от Канала. Тя извършваше чудновати, но равномерни движения, които се променяха като течението на поточе, в което живее пъстърва, но не изчезваха, а само се преместваха със слънцето.

След това погледна своето великолепно момиче, видя удивителното й смугло лице на възрастно дете, което можеше да разбие сърцето му — той щеше да се раздели с нея в 13:35 (това беше сигурно) — и каза:

— Хайде да не говорим за войната, дъще.

— Моля те. Моля те. Така ще имам за цялата седмица.

— Кратък срок. Имам предвид, ако се отнася за време, прекарано в затвора.

— Нямаш представа колко дълга може да бъде седмицата, когато си на деветнайсет години.

— Няколко пъти ми се е случвало да разбера колко дълъг може да бъде един час. Бих могъл да ти разкажа колко дълги могат да бъдат две минути и половина.

— Разкажи ми, моля те.

— Бях в двудневен отпуск в Париж след боя при Шнее Айфел и като приятел на някои хора, имах честта да бъда на нещо като събрание, където присъствуваха само акредитирани и доверени лица. Там генерал Уолтър Бедъл Смит ни обясни колко лесна ще бъде операцията, наречена по-късно „Хюртгенски лес“. Всъщност Хюртгенският лес беше само част от фронта. Цялата местност се казва Щатсвалд и там именно германското Върховно командуване реши да се бие, тъй като след превземането на Аахен пътят към Германия беше открит. Надявам се, че не те отегчавам.

— Ти никога не ме отегчаваш. Нищо, което се отнася за войната, не ме отегчава, с изключение на лъжите.

— Ти си удивително момиче.

— Да. Отдавна знам това.

— Наистина ли би искала да воюваш?

— Не знам дали ще мога. Но бих се опитала, ако ме научиш.

— Никога няма да те науча. Само ще ти разказвам весели случки.

— Тъжни истории за кончината на крале.

— Не. Някой ги е нарекъл Джи Ай[2]. Боже, колко ненавиждам тази дума и начина, по който я използуваха. Читатели на комикси. Бяха дошли от различни краища — повечето не по собствено желание. Не всички. Но всички четяха един вестник, наречен „Старз анд Страйпс“, и трябваше непременно да пишат в него за твоята част, в противен случай те смятаха за пропаднал командир. Аз бях в повечето случаи пропаднал. Опитвах се да се отнасям приятелски с кореспондентите, а на това събрание присъствуваха някои много добри. Няма да споменавам имена, защото мога да пропусна няколко славни кореспонденти, а това ще е несправедливо. Бяха дошли някои от добрите, които не помня. Освен това имаше и кръшкачи, шарлатани които твърдяха, че са ранени, ако ги одраска парче от снаряд, военни, наградени с „Пурпурно сърце“ заради катастрофи с джипове, хора, просветени в някои тайни, страхливци, лъжци, крадци и кариеристи. Имаше и няколко убити, които не присъствуваха. И те даваха жертви. Голям процент. Но нито един от убитите не присъствуваше, както казах. Имаше и жени, макар и в прекрасни униформи.

— Но как си могъл да се ожениш за такава жена?

— По погрешка, както вече ти обясних.

— Хайде, разказвай.

— В залата имаше повече карти, отколкото господ би могъл да разгледа, когато е най-работоспособен — продължи полковникът. — Грандиозният план, Полуграндиозният план и Суперграндиозният план. Всички тези хора се правеха, че ги разбират, както и момчетата с показалките — нещо като недодялани билярдни щеки, които използуваха, за да обясняват.

— Не говори груби думи. Аз дори и не знам какво значи недодялан.

— Изработен неумело — обясни полковникът. — А също и несъвършен като инструмент или по характер. Това е стара дума. Може би се среща в санскритския.

— Моля те, разказвай.

— За какъв дявол? Защо позорът трябва да бъде прославен точно с моята уста?

— Ще го запиша, ако искаш. Мога да запиша съвсем точно това, което чувам или мисля. С грешки, разбира се.

— Ти си щастливо момиче, щом можеш да записваш съвсем точно това, което чуваш или мислиш. Но да не си посмяла да запишеш нито една дума от това.

Той продължи:

— Мястото е пълно с кореспонденти, всеки облечен по свой вкус. Някои са скептични, други — изключително нетърпеливи.

Има и група пищоваджии, за да въдворяват ред и да направляват показалките. „Пищоваджия“ наричаме човек, който не е действуващ военен, но е дегизиран в униформа, може да се каже костюм, и се вълнува всеки път, когато пистолетът го чукне по бедрото. Между другото, дъще, това оръжие няма нищо общо със стария, истинския пистолет — то е пропуснало повече хора по време на бой, отколкото, предполагам, всяко друго оръжие. Не разрешавай на никого да ти дава такова оръжие, освен ако искаш да удряш с него хората по главата в бара „Хари“.

— Никога не съм искала да удрям някого, освен може би Андреа.

— Ако някога удариш Андреа, удари го с цевта, а не с дръжката. С дръжката е ужасно бавно и невинаги улучваш, а ако улучиш, цапаш ръцете си с кръв, когато го прибираш. Но, моля те, да не си посмяла да удариш Андреа, защото ми е приятел. Пък и не мисля, че е лесен за удряне.

— И аз не мисля. Моля те, разкажи ми още за срещата или събранието. Смятам, че сега бих могла да разпозная един пищоваджия. Но искам да съм сигурна.

— Пищоваджиите, с цялото високомерие на своето съсловие, чакаха присъединяването на великия генерал, който щеше да обясни операцията.

Кореспондентите мърмореха или бъбреха, а интелигентните бяха навъсени или безучастно весели. Всички седяха на сгъваеми столове като на лекция в Шатокуа. Извинявай за тези местни названия, но ние сме местен народ.

Влезе генералът. Той не беше пищоваджия, а крупен бизнесмен: забележителен политик от изпълнителски тип. В онзи момент армията представляваше най-крупният бизнес в света. Той взе недодяланата показалка и с пълна увереност и без лоши предчувствия ни обясни естеството на атаката, защо я извършваме и колко леснопостижим е успехът — няма нищо трудно.

— Продължавай. Дай да ти напълня чашата и, моля те, погледни светлината върху тавана.

— Напълни я, а аз ще погледна светлината и ще продължа.

— Този настойчив проповедник, казвам това не с подигравка, а с възхищение от всички негови дарби, изброи с какво ще разполагаме. Увери ни, че няма да ни липсва нищо. По това време седалището на организацията, наречена ВЩСЕВ, беше в един град на име Версай край Париж. Трябваше да атакуваме на изток от Аахен, на разстояние триста и осемдесет километра от това място. Една армия може да е огромна, но все пак трябва да се приближиш поне малко до нея. И те накрая се придвижиха напред до Реймс, който беше на двеста и четиридесет километра от фронта. Но това стана месеци по-късно.

Разбирам, че големият началник трябва да стои на разстояние от подчинените си. Разбирам всичко, свързано с големината на една армия и разните трудности. Дори разбирам и науката за придвижването, настаняването и снабдяването на войските, която не е трудна. Но никой в историята не е командувал от толкова далече.

— Разкажи ми за града.

— Ще ти разкажа. Но не искам да ти причинявам болка.

— Ти никога не ми причиняваш болка. Градът ни е стар и ние винаги сме имали войници. Уважаваме ги много и, надявам се, ги разбираме поне малко. Знаем също, че съвсем не са лесни. И в повечето случаи са много отегчителни за жените.

— А аз отегчавам ли те?

— Как мислиш?

— Самият аз се отегчавам, дъще.

— Едва ли е така, Ричард, ти през целия си живот няма да направиш нищо, което би те отегчило. Моля те, не ме лъжи, мили, когато имаме толкова малко време.

— Няма.

— Не виждаш ли, че ти е нужно да ми разказваш, за да ти олекне?

— Да, но като си помисля, че разказвам на тебе…

— Не разбираш ли, че искам да умреш с леко и щастливо сърце? Ох, започвам да се обърквам. Моля те, не ме оставяй да се объркам съвсем.

— Няма, дъще.

— Моля те, разказвай ми още и можеш да бъдеш колкото си искаш зъл.

[1] Единство (нем.). — Б.пр. ↑

[2] Джи Ай — прозвище на американски войник. — Б.пр. ↑

Глава тридесет и първа

— Слушай, дъще — каза полковникът. — Сега няма да говорим за величието, нито пък за висшето началство, дори и за това от Канзас, където началниците достигат по-големи височини и от маклурите край пътя. Тези дървета се срещат само в Канзас. Раждат плодове, които не се ядат. Вероятно никой освен канзасците не е чувал за тях, с изключение на нас, войниците. Ядяхме ги всеки ден. Плодовете на маклурите — добави той. — Само че ние ги наричаме „К-дажби“. Не са лоши. И „Десет заедно“ не са лоши.

И така, ние воювахме. Скучно е, но е поучително. Ето как става това, въпреки че едва ли някой се интересува: 13:00, С-3[1] на Червените: „Белите започнаха атаката навреме. Ние чакаме да се придвижим зад тях.“ 13:05 (това значи тринайсет часа и пет минути следобед, предполагам, че се сещаш, дъще), С-3 на сините, знаеш какво е С-3, надявам се, казва: „Съобщете ни, когато тръгнете. Червените казаха, че чакат да се придвижат зад Белите.“

Сама виждаш колко е лесно — каза полковникът на момичето. — Всеки би следвало да го прави преди закуска.

— Не всеки може да бъде пехотинец — отговори му тихо тя. — След добрите, честни летци най-много уважавам пехотинците. Моля те, говори, а аз ще се грижа за тебе.

— Добрите летци са смелчаги и заслужават уважение — каза полковникът.

Той погледна към светлината на тавана и си спомни с отчаяние как беше погубил батальоните си и как загиваха войниците му. Никога не беше се надявал, че ще има добър полк. Не го създаде, а просто го наследи. Но за известно време този полк беше неговата огромна радост. Сега всеки втори човек от него е мъртъв, а почти всички останали — ранени. В търбуха, в главата, в краката или ръцете, във врата, в гърба, в щастливия задник или в нещастните гърди и на други места. Когато се удряха в дърветата, снарядите избухваха и раняваха хората на места, където никога нямаше да бъдат ранени в открита местност. И ранените бяха осакатени за цял живот.

— Беше добър полк — каза той. — Бих казал, дори прекрасен полк, преди да го съсипя по чужди заповеди.

— Но защо трябва да им се подчиняваш, след като знаеш, че не се прави?

— В нашата армия човек се подчинява като куче — обясни полковникът. — Все се надяваш, че господарят ти е прав.

— А ти на какви господари си попадал?

— Имал съм само двама добри досега, а откакто и аз започнах да командувам, съм попадал на много славни хора, но само на двама добри господари.

— Затова ли не си генерал? Много ми се иска да бъдеш!

— И на мене ми се иска. Но може би не чак толкова.

— Моля те, опитай се да заспиш, за да ми доставиш удоволствие.

Добре.

— Мисля, че ако заспиш, ще се отървеш от спомените.

— Да. Много ти благодаря — каза той.

Какво да се прави, господа! Човек трябва да се подчинява.

[1] Началник по оперативната и бойната подготовка. — Б.пр. ↑

Глава тридесет и втора

— Поспа добре — каза му момичето нежно и тихо. — Искаш ли нещо?

— Не — отговори полковникът. — Благодаря.

След това стана лош и добави:

— Дъще, мога да спя добре прав, седнал в електрическия стол с разцепени гащи и остригана коса. Спя както искам и когато имам нужда от сън.

— При мене не е така — каза сънливо момичето. — Спя, когато ми се приспи.

— Ти си прекрасна. И спиш най-добре от всички.

— Не се гордея с това — отговори момичето, много сънено. — То е просто нещо, което правя.

— Моля те, направи го.

— Не. Разказвай ми много тихо и нежно и сложи болната си ръка в моята.

— Да върви по дяволите болната ми ръка. Откога пък стана болна?

— Тя е болна. Много болна, дори най-болната, която си виждал. Моля те, разказвай ми за сраженията, без да бъдеш прекалено брутален.

— Задачата е лесна. Нямам да уточнявам кога става това. Времето е облачно, а мястото е 986 342. Каква е ситуацията? Опушваме врага с артилерия и минохвъргачки. С-3 съобщава, че С-6[1] заповядва Червените да бъдат в пълна готовност в 17:00. С-6 иска да си в пълна готовност и да хвърлиш много артилерия. Белите съобщават, че при тях всичко е наред. С-6 съобщава, че рота А ще се придвижи и ще се присъедини към рота Б.

Рота Б беше спряна първа от действията на противника и остана на място, без да са искали това от нея. С-6 не може да се похвали с кой знае какъв успех. Това е неофициално. Той иска още артилерия, но артилерия няма.

За какво ти е да ти разказвам за сражения? Наистина не разбирам. Или всъщност разбирам. На кого са му притрябвали истински сражения? Но ето, това са сраженията по телефона, дъще, а после ще сложа звуковете, миризмите и случките — кой беше убит, кога и къде — ако искаш.

— Искам само това, което ти желаеш да ми разкажеш.

— Ще ти разкажа как беше. Генерал Уолтър Бедъл Смит и до ден-днешен не знае как беше. Макар че може би греша, както съм грешил толкова много пъти.

— Радвам се, че не трябва да се срещам с него и с лъскавия мъж.

— Няма да е нужно да се срещаме с тях в ада, който е на земята — увери я полковникът. — А аз ще сложа долу наряд да пази вратите на ада, за да не влизат такива типове.

— Ти прозвуча като Данте — каза сънено момичето.

— Аз съм мистър Данте — отговори полковникът. — За момента.

За малко той наистина се почувствува на мястото на Данте и начерта всички кръгове. И той като него не беше справедлив, но все пак ги начерта.

[1] Началник-щаб. — Б.пр. ↑

Глава тридесет и трета

— Ще пропусна подробностите, тъй като на теб ти се спи, а това е съвсем естествено и би трябвало да се очаква — каза полковникът.

Загледа се отново в чудатата игра на светлината върху тавана. След това погледна момичето, то беше по-хубаво от всички момичета, които изобщо някога бе виждал.

Беше виждал как хубостта идва и си отива, а когато си отива, тя сякаш лети. Момичетата, които са необикновено хубави, погрозняват по-бързо от останалите, мислеше полковникът. Но вярвам, че тази ще забави ход и ще издържи докрай. Мургавите се запазват най-дълго. Освен това тя е от благородно потекло и хубостта й може да остане вечна. Повечето от нашите прелестни хубавици продават газирана вода и не знаят фамилията на дядо си, освен, може би, ако е Шулц. Или Шлиц.

Не трябва да имаш такова отношение, продължи мислено той. Не беше изразил тези чувства на глас, защото знаеше, че момичето в никакъв случай не би ги одобрило, освен това то вече спеше здраво, свито на кълбо като котка.

— Спи спокойно, моя най-скъпа прелест, а аз ще ти разказвам, просто ей така.

Момичето беше заспало, но продължаваше да държи болната му ръка, която той презираше. Усещаше дишането й: така дишат младите, когато заспиват лесно.

Полковникът й разказа всичко, без да проговори.

И така, след като имах честта да изслушам генерал Уолтър Бедъл Смит, който обясни колко лесна ще е атаката, ние атакувахме. Участвуваха Великата червена дивизия, уверена в своята собствена слава, и Девета дивизия, която беше по-добра от нашата. Бяхме и ние, готови да атакуваме винаги, когато ни заповядат.

Ние нямахме време да четем комикси, нямахме време почти за нищо, защото винаги се придвижвахме преди зазоряване. Това не е лесно и ти трябва да зарежеш Грандиозния план и да гледаш само своята дивизия.

Носехме четирилистна детелина, която беше безсмислена за всички, освен за нас, защото я обичахме, и всеки път, когато я видя, все същото нещо става вътре в мене. Някои мислеха, че е бръшлян, но не беше бръшлян, а четирилистна детелина, която приличаше на бръшлян.

Заповедта беше да атакуваме с Великата червена дивизия — Първа пехотна дивизия на армията на Съединените щати — и те и техният тананикаш си „Калипсо“ офицер от Отдела за външна информация никога не ти даваха възможност да забравиш с кого си имаш работа. Той беше славно момче, но какво да се прави — такава му беше службата.

Идва ти до гуша от фъшкии, ако не обичаш аромата или вкуса им. Никога не съм ги обичал. Макар че като дете обичах да газя в оборски тор и да го усещам между пръстите на краката си. Но фъшкиите ме отегчават. Отегчават ме моментално и мога да ги усетя, дори когато са на повече от хиляда ярда.

И така, ние атакувахме, трите дивизии в разгърнат строй, точно там, където искаха германците. Няма да споменавам повече генерал Уолтър Бедъл Смит. Не той е подлецът. Той само даде обещанията и обясни как ще протече атаката. Предполагам, че в страна, където има демокрация, няма подлеци. Той просто дяволски не беше прав. Точка, добави той мислено.

Бяхме свалили нашивките си — чак до тиловия ешелон, — за да не може нито един фриц да разбере, че ние, трите, които той познаваше така добре, ще атакуваме. Готвехме се да атакуваме трите в разгърнат строй, без да имаме някакви резерви. Няма да се опитвам да ти обясня какво означава това, дъще. Но във всеки случай не е приятно. А мястото, в което ни предстоеше да се бием — аз го бях огледал добре, — щеше да стане нов Паскендейл от удрящите се в дърветата снаряди. Може би попресилвам, но това е моето лично мнение.

Нещастната Двайсет и осма дивизия, разположена от дясната ни страна, беше затънала от известно време там и имаше доста точна информация какви щяха да бъдат условията в тези гори. Мисля, че можеха да бъдат окачествени скромно като неблагоприятни.

Беше ни заповядано да вкараме в бой един полк, преди да започнем атаката. Това означаваше, че врагът ще вземе в плен поне един войник и е глупаво да сваляме нашивките на дивизиите. Те щяха да чакат хората с четирилистните детелини да влязат направо в ада като мулета, за да престоят там сто и пет дни. Цифрите, разбира се, не означават нищо за цивилните. Нито лък за героите от ВЩСЕВ, които никога не видяхме в тези гори. Случайно, а, разбира се, според шефовете на ВЩСЕВ тези произшествия винаги стават случайно, полкът беше разбит. Никой не беше виновен, дявол да го вземе, най-малко пък човекът, който го командуваше. С такъв човек бих се радвал да изкарам половината от пребиваването си в ада, пък и все още не е късно.

Разбира се, ще бъде чудно, ако вместо да отидем в ада, на което винаги сме разчитали, попаднем в едно от онези заведения за фрицовете, като „Валхала“, и не сме в състояние да се спогаждаме с хората там. Но, надявам се, ще можем да седнем с Ромел и Удет на някоя маса в ъгъла, като в някоя хижа за скиори. Макар че сигурно ще идем в ада, а аз дори и в него не вярвам.

Е, във всеки случай и този полк беше възстановен, както всеки американски полк, чрез попълнение. Няма да описвам как става това, тъй като винаги можеш да прочетеш в някоя книга, написана от човек от попълнението. Всичко се свежда до факта, че ти оставаш в играта, докато те ранят тежко или те убият, или полудееш и те уволнят от армията. Но аз смятам, че това е разумна система и не е по-лоша от всяка друга, като се вземат предвид трудностите при транспортирането. Непрекъснато оставаше ядро от няколко живи личности, които водеха сметка, и нито един от тях не обичаше особено вида на тези гори. Тяхното отношение би могло да се обобщи във фразата: Не ме…, Джак. И тъй като аз бях такава личност за около двайсет и осем години, можех да разбера тяхното отношение. Но те бяха войници, така че повечето загинаха в онези гори при превземането на трите града, които изглеждаха така безобидни, а бяха истински крепости, сякаш построени, за да ни изкушат, а ние дори и не подозирахме. И да продължа с глупашкия език на моя занаят: това би могло да се отдаде на грешка в разузнаването.

— Ужасно съжалявам за полка — каза момичето.

Тя се беше събудила и проговори направо от съня.

— Да — отговори полковникът. — И аз. Хайде да пием за него. А после заспивай, дъще, моля те. Войната свърши и вече е забравена.

Моля те, не мисли, че съм мнителен, дъще, каза той, без да проговори. Неговата истинска любов отново спеше. Спеше различно от жена му, която прави кариера. Не обичаше да си спомня как спи тя, но не можеше да го избегне, въпреки че искаше да забрави. Тя не спи хубаво, мислеше той. Не като това момиче, което спи, сякаш е будно и живо, макар и потънало в сън. Моля те, спи добре.

Кой си ти, по дяволите, та си позволяваш да критикуваш жените, които правят кариера? Погледни с каква окаяна кариера се залови ти и пропадна! Исках да бъда и станах генерал от армията на Съединените щати. Провалих се и хуля всички, които са успели.

След това разкаянието му премина и той си каза: Нямам предвид подлизурковците, рушветчиите и всички кръшкачи откъде ли не, които никога не воюваха, а само командваха.

При Гетизбърг убиха няколко възпитаници на Академията в деня на най-голямата касапница — тогава и от двете страни имаше съпротива. Не бъди зъл. Убиха генерал Макнейър по погрешка, когато долетя „Валхала експрес“. Престани да бъдеш зъл. Убиваха хора и от Академията — статистиката доказва това.

Но как мога да си спомням, ако не съм зъл?

Бъди колкото си искаш зъл. И разкажи на момичето, но тихо, за да не му причиниш болка и защото тя спи така прекрасно. Замисли се над думите си, защото често се изразяваше граматически неправилно.

Глава тридесет и четвърта

— Спи спокойно, моя истинска любов, а когато се събудиш, всичко ще бъде разказано и аз ще отвлека с шеги вниманието ти от опитите да научиш подробности за triste metier[1] на войната. После ще отидем да купим малкия негър или мавър, изрязан от абанос, с изящни черти и тюрбан със скъпоценни камъни. След това ще си го сложиш и ще отидем в „Хари“, за да пийнем и да се видим с някои наши приятели, които вече ще са там.

Ще обядваме в „Хари“ или ще се върнем тук и аз ще събера багажа си. Ще се сбогуваме, а аз ще се кача в motoscafo[2] с Джаксън, ще кажа нещо весело на Gran Maestro, ще помахам с ръка на членовете на Ордена и съдейки по това как се чувствувам сега, се обзалагам, дори съм хиляда на сто сигурен, че никога няма да се видим с теб отново.

По дяволите, каза той, без да се обръща към никого и, разбира се, не на глас, чувствувал съм се така преди много сражения и всяка есен. Случвало ми се е винаги когато съм напускал Париж. Навярно това не значи нищо.

На кого му пука в крайна сметка, освен на мен, на Gran Maestro и на момичето, във всеки случай не на шефовете.

На мен самия ми пука много. Но аз, разбира се, би трябвало да съм свикнал, да съм се приспособил и вече да не ми дреме за нищо — както в определението за курва: жена, на която не…, и т.н.

Но сега няма да мислим за нея, момче, лейтенант, капитан, майор, полковник, генерал, сър. Просто още веднъж ще рискуваме, а тя да върви по дяволите с грозното си лице, което старият Йеронимус Бош нарисува съвсем точно. Но ти можеш да си прибереш косата, стара сестрице смърт, ако имаш ножница за нея, или, добави той, мислейки сега за Хюртген, можеш да вземеш косата и да я размахаш.

Беше същински Паскендейл от избухващите дървета, каза той, без да се обърне към никого, освен към причудливите светлини на тавана. След това погледна момичето, за да разбере дали спи достатъчно дълбоко, така че, дори и мислите му да не могат да я наранят. Загледа се в портрета и си помисли: Имам я в две положения — спи, леко обърната на една страна, и ме гледа в упор от платното. Аз съм щастлив кучи син и не трябва никога и за нищо да съм тъжен.

[1] Тъжен занаят (фр.). — Б.пр. ↑

[2] Моторна лодка (итал.). — Б.пр. ↑

Глава тридесет и пета

Първия ден там загубихме трите батальонни командира. Единият беше убит през първите двайсет минути, а другите двама — по-късно. За журналиста това е само статистика. Но добрите батальонни командири все още не растат по дърветата, дори и по коледните елхи, които се срещаха най-често в тези гори. Не зная колко ротни командири загубихме, колко пъти по три, но бих могъл да направя справка.

Те не се произвеждат, нито пък се отглеждат бързо като картофите. Получихме известни попълнения, но си спомням, тогава ми мина през ума, че би било по-просто и по-уместно да ги убиват, веднага щом слязат от камионите, вместо да си правят труда да ги връщат обратно от мястото, където щяха да загинат и да ги погребват. Трябва да бъдат карани обратно и погребвани, а за това са нужни хора и бензин. Тези хора биха могли също така да се сражават и да загинат.

През цялото време валеше сняг, а може би нещо друго — дъжд или мъгла, пътищата бяха минирани и в някои участъци имаше по четиринайсет мини една над друга, така че колите буксуваха, затъваха надълбоко в калта и непрекъснато ги губехме, а, разбира се, и хората в тях.

Те не само биеха с адския огън на минохвъргачките и бяха измерили точно всички разстояния за стрелба с картечница и автоматично оръжие, но и бяха изпипали цялата работа така, че както и да ги надхитриш, попадаш в клопка. Обстрелваха и с тежка артилерия, и поне с едно оръдие на жп платформа.

На това място беше крайно трудно човек да остане жив, дори ако не правеше нищо, а само стоеше там.

А ние атакувахме през цялото време, всеки ден.

Хайде да не мислим за това. Да върви по дяволите! Ще си спомня две неща и може би ще се отърва от тях. Едното е свързано с гол хълм, който трябваше да пресечем, за да влезем в Гросхау.

Точно преди този преход, който беше под наблюдение със стрелба от осемдесет и осем милиметровите, имаше едно мъртво пространство, където можеха да те улучат единствено с преграден огън от гаубици или отдясно с минохвъргачки. Когато свършихме, открихме, че те бяха осигурили добро наблюдение и за минохвъргачките си.

Беше сравнително безопасно място, наистина не лъжа, нито себе си, нито когото и да било другиго. Не можеш да измамиш хората, били в Хюртген, и ако излъжеш, те ще усетят веднага щом отвориш уста, дори и да си полковник. На това място срещнахме един камион и забавихме ход, а шофьорът, с обичайното сиво лице, каза:

— Сър, има един мъртъв Джи Ай по средата на пътя, там, напред, и всеки път, когато преминава някаква кола, тя е принудена да го гази. Страхувам се, че това прави лошо впечатление на войската.

— Ще го махнем от пътя.

И ние го махнахме.

Спомням си усещането, когато го хванах при повдигането и как чудновато беше сплескан.

Спомням си още нещо. Бяхме изсипали огромно количество бял фосфор върху града, преди да влезем в него завинаги или както и да наречете това. Тогава за първи път видях едно германско куче да яде печен германски фриц. След това видях и някаква котка да се труди над него. Беше гладна котка, доста симпатична на вид. Не би могла да си представиш, че една добра германска котка може да яде един добър германски войник, нали, дъще? Или едно добро германско куче да яде опечения от бял фосфор задник на един добър германски войник?

Колко такива можеш да разкажеш? Много, но какъв смисъл би имало? Можеш да разкажеш хиляда, но те няма да попречат на войната. Хората биха казали: вече не воюваме с фрицовете. А освен това котката не ядеше мен, нито брат ми Гордън, защото той беше в Тихия океан. Може би Гордън е бил изяден от някой морски рак, от тези, които живеят повече на сушата. А може и да се е разтворил.

В Хюртген те просто се вкочаняваха и беше така студено, че замръзваха с румени лица. Много странно. През лятото труповете бяха сиви и жълти като восъчни фигури. Но щом настъпваше истинска зима, те бяха с румени лица.

— Истинските войници никога не разказват как изглеждат мъртъвците — каза той на Портрета. — Край на тази тема. Ами ротата, която беше избита край моста? Какво ще кажеш за тях, професионален войнико?

— Те са мъртви — каза полковникът. — А аз напразно дрънкам.

А сега кой ще пийне с мене чаша „Валполичела“? Кога да събудя твоя двойник, Портрете? Трябва да отидем до онзи бижутериен магазин. Чакам с нетърпение да започна да разказвам смешни и много весели неща.

— Какво значи весел, Портрете? Ти би трябвало да знаеш. По-учен си от мен, макар че съществуваш отскоро.

Добре, нарисувано момиче, каза полковникът, без да се изразява гласно, ще зарежем всичките приказки и след единайсет минути ще събудя живото момиче, ще излезем в града и ще бъдем весели, а теб ще те оставим тук, за да те опаковат. Не исках да те наскърбя. Просто се пошегувах грубо. Изобщо не искам да те наскърбявам, защото ще живея с теб отсега нататък. Надявам се, добави той и изпи чаша вино.

Глава тридесет и шеста

Беше много студен, ясен ден, те стояха пред витрината на бижутерийния магазин и изучаваха двете малки фигурки на негри, изрязани от абанос и осеяни със скъпоценни камъни. И двете са хубави, помисли полковникът.

— Коя ти харесва повече, дъще?

— Тази вдясно, мисля. Нали има по-симпатично лице?

— И двамата имат симпатични лица. Но лично аз бих предпочел той да ти прислужва на масата, както е било едно време.

— Добре. Ще го вземем. Хайде да влезем и да го видим. Трябва да попитам за цената.

— Аз ще вляза.

— Не, нека аз да попитам за цената. На мене ще ми поискат по-малко, отколкото на тебе. В края на краищата ти си богат американец.

— Ettoi[1], Рембо?

— От теб би излязъл един ужасно смешен Верлен — каза му момичето. — Ще бъдем и някои други известни личности.

— Влезте, Ваше Величество, и ще купим това проклето бижу.

— От теб не би излязъл много добър Луи XVI.

— Бих се качил в онази двуколка с теб и все още ще мога да плюя.

— Хайде да забравим всички двуколки и скърбите на хората, да купим малката вещ, а след това можем да отидем при Чиприяни и да бъдем известни личности.

В магазина те разгледаха двете фигурки и тя попита за цената. Последва много бърз разговор и цената стана значително по-ниска. Но това бяха все още повече пари, отколкото полковникът имаше.

— Ще отида при Чиприяни и ще взема пари.

— Не — каза момичето. А след това се обърна към продавача: — Поставете бижуто в кутия и го изпратете при Чиприяни. Кажете, че полковникът е поръчал да го платят и да му го запазят.

— С удоволствие — каза продавачът. — Ще направим, както казвате.

Излязоха вън на слънчевата светлина и непрестанния вятър.

— Между другото, твоите камъни са в сейфа в „Грити“ на твое име.

— Твоите камъни.

— Не — каза й той, не грубо, но така, че да я накара да разбере правилно. — Има някои неща, които човек не може да направи. Ти знаеш. Не можеш да се омъжиш за мен и аз разбирам това, макар че не го одобрявам.

— Е, добре. Разбирам. Но би ли взел един за талисман?

— Не. Не мога. Те са прекалено ценни.

— И портретът е ценен.

— Това е друго нещо.

— Да — съгласи се тя. — Предполагам. Струва ми се, че започвам да разбирам.

— Бих приел кон от тебе, ако съм беден и млад, а яздя много добре. Но не бих могъл да взема автомобил.

— Сега разбирам много добре. Къде можем да отидем още в тази минута, за да ме целунеш?

— В тази странична уличка, ако не познаваш никого от живеещите там.

— Не ме интересува кой живее там. Искам да усещам как ме прегръщаш силно и ме целуваш.

Те свиха в страничната уличка и стигнаха до глухия й край.

— О, Ричард! — възкликна тя. — О, скъпи мой!

— Обичам те.

— Моля те, обичай ме.

— Обичам те.

Вятърът беше разпилял косата й нагоре и около врата му и той я целуна още веднъж. Косата го удряше с копринена мекота по двете бузи.

След това тя се изтръгна рязко и силно, погледна го и каза:

— Мисля, че ще е по-добре да отидем в „Хари“.

— И аз. Искаш ли да играем на исторически личности?

— Да — каза тя. — Хайде да играем, че ти си си ти, а аз съм си аз.

— Хайде.

[1] А ти (фр.). — Б.пр. ↑

Глава тридесет и седма

В „Хари“ нямаше никой, освен няколко утринни пиячи, които полковникът не познаваше, а в дъното на бара двама мъже обсъждаха делови въпроси.

Имаше часове, когато „Хари“ се пълнеше с хората, които познаваш, със същото стремително постоянство, както прииждащия към Мон Сен Мишел прилив. Само че, мислеше полковникът, часовете на приливите се менят всеки ден заедно с луната, а в „Хари“ са като Гринуичкия меридиан или стандартния метър в Париж, или като доброто мнение, което военните във Франция имат за себе си.

— Познаваш ли някого от тези утринни пиячи? — попита той момичето.

— Не. Аз не съм утринен пияч, така че никога не съм ги виждала.

— Те ще бъдат изметени, когато дойде приливът.

— Не. Те ще си отидат по собствено желание точно когато той започне.

— Неприятно ли ти е, че си тук в неподходящо време?

— Мислиш, че съм сноб, защото произхождам от стара фамилия. Ние не сме сноби. Сноби са тези, които ти наричаш негодници, и хората с новите пари. Виждал ли си някога толкова много нови пари?

— Да — каза полковникът. — В Канзас Сити, когато ходех там от Форт Райли да играя поло в клуба край града.

— Беше ли толкова противно, колкото тук?

— Не, беше много приятно. Харесваше ми. Онази част на Канзас Сити е много красива.

— Наистина ли? Жалко, че не можем да отидем. И там ли има хижи, като онези, в които ще отсядаме?

— Разбира се. Но ние ще отидем в хотел „Мюлебах“, който има най-големите легла в света, и ще се преструваме на петролни магнати.

— Къде ще оставим нашия кадилак?

— Сега пък кадилак ли е?

— Да. Освен ако искаш да вземем големия бюик, царя на пътищата, с двигател „Динафлоу“. С него съм пропътувала цяла Европа. Беше в последния брой на „Вог“, който ми изпрати.

— Навярно ще е по-добре да ги караме един по един. Ще паркираме този, с който решим да пътуваме, в гаража край „Мюлебах“.

— Прекрасен е. Ще ти хареса страшно. Когато излизаме от града, ще караме на север към „Сейнт Джо“ и ще пийваме в бара в Рубиду по едно, а може и по две питиета. След това ще пресичаме реката и ще пътуваме на запад. Ти ще имаш възможността да караш, може и да се въртим.

— Какво значи това?

— Ще се редуваме, когато караме.

— Сега карам аз.

— Хайде да минем бързо през скучната част, да стигнем Чимни Рок, Скотс Блъф и Торингтън и тогава ще видиш колко е красиво.

— Имам пътни карти, пътеводители и указателя на ААА[1] за хижите и хотелите.

— Много ли се занимаваш с него?

— Чета го вечер заедно с нещата, които ми изпращаш. Каква шофьорска книжка ще имаме?

— От Мисури. Ще купим колата в Канзас Сити. А до там ще прелетим със самолет, не си ли спомняш? Или можем да отидем с някой наистина добър влак.

— Мислех, че ще прелетим до Албъкърки.

— Това беше друго пътуване.

— Ще спираме ли рано следобед в най-хубавите мотели в указателя на ААА? Аз ще ти приготвям всякакви напитки, каквито искаш, докато четеш вестника и „Лайф“, и „Тайм“, и „Нюзуийк“, а аз ще чета новите пресни „Вог“ и „Харпърс Базар“.

— Да. Но ще се връщаме и тук.

— Разбира се. С нашата кола. На най-добрия италиански лайнер. Ще пристигаме от Генуа направо тук.

— Не искаш ли да спрем някъде за през нощта?

— Защо? Нали искаме да стигнем у дома, в нашата къща?

— Къде ще бъде нашата къща?

— Това можем да решим по всяко време. В този град винаги има много къщи. Би ли искал да живеем извън града?

— Да. Защо не?

— Тогава ще можем да виждаме дърветата, когато се събудим. Какви дървета ще видим по време на това пътешествие?

— Предимно бор, топола покрай рекичките, също и трепетлика. Чакай да видиш колко е красива трепетликата, когато започне да пожълтява през есента.

— Чакам. А къде ще отседнем в Уайоминг?

— Ще отседнем първо в Шеридън и след това ще решаваме.

— Красив ли е Шеридън?

— Чудесен е. Ще отидем с колата там, където е била битката, наречена „Уогън Бокс“, и аз ще ти разкажа за нея. По пътя за Билингс ще стигнем до мястото, където са убили онзи глупак Джордж Армстронг Къстър, и ти ще можеш да видиш паметните плочи, а аз ще ти обясня как се е водила битката.

— Ще бъде чудесно! На кой град повече прилича Шеридън, на Мантуа, на Верона или на Виченца?

— Не прилича на нито един от тях. Той е горе, в самата планина, почти като Скио.

— Тогава прилича на Кортина?

— Съвсем не. Кортина е във висока долина в планината. Шеридън е разположен на самия склон. Няма никакви хълмове под Биг Хорнс. Те израстват направо от платото. Вижда се Клаудс Пик.

— Ще могат ли нашите коли да се изкачват по тях?

— Ще могат, да ги вземат дяволите. Но предпочитам да нямам кола с хидравлично управление.

— Мога да мина и без него — каза момичето, като едва се сдържаше да не заплаче. — Както и без всичко останало.

— Какво ще пиеш? — попита полковникът. — Още дори не сме поръчали.

— Нищо.

— Две много сухи мартинита — каза полковникът на бармана. — И чаша студена вода.

Той бръкна в джоба си, отвъртя капачето на шишенцето с лекарството и изсипа две от големите хапчета в лявата си ръка. После завъртя отново капачето. Това не беше кой знае какъв подвиг за човек с болна дясна ръка.

— Казах, че не искам да пия нищо.

— Знам, дъще. Но мислех, че ще имаш нужда от едно питие. Можем да го оставим на бара, или пък ще го изпия аз. Моля те. Не исках да бъда безцеремонен.

— Не сме питали за малкия негър, който ще се грижи за мене.

— Да. Не исках да питам, преди да е дошъл Чиприяни, за да му върна парите.

— Всичко ли е така строго?

— При мен поне — да. Извинявай, дъще.

— Кажи „дъще“ три пъти едно след друго.

— Hija, figlia[2], дъще.

— Не знам. Мисля, че просто трябва да излезем от бара обичам хората да ни гледат, но сега не искам да виждам никого.

— Кутията с негъра е върху касата.

— Знам. Видях я.

Барманът дойде с двете питиета. Те бяха леденостудени и чашите се бяха изпотили. Донесе и чашата с вода.

— Дай ми онова малко пакетче, което пристигна на мое име. То е върху касата — каза му полковникът. — Предай на Чиприяни, че ще му изпратя чек.

Беше взел друго решение.

— Искаш ли питието си, дъще?

— Да. Ако нямаш нищо против, и аз ще си променя решението.

Пиха, след като леко докоснаха чашите си, така леко, че допирът беше едва забележим.

— Ти беше прав — каза тя, чувствувайки как топлината на питието моментално разруши скръбта.

— И ти беше права — отговори той и скри в ръката си хапчетата.

Мислеше, че ако ги изпие с вода сега, ще бъде проява на лош вкус. Ето защо, когато момичето извърна глава, за да погледне към един утринен пияч, който излизаше, той ги глътна с мартини.

— Тръгваме ли, дъще?

— Да. Разбира се.

— Барман — каза полковникът, — колко струват тези две питиета? Не забравяй да кажеш на Чиприяни, че ще му изпратя чек за тази глупост.

[1] Американска автомобилна асоциация. — Б.пр. ↑

[2] Дъще (исп., итал.). — Б.пр. ↑

Глава тридесет и осма

Обядваха в „Грити“, а момичето беше разопаковало малкия абаносов негър и го беше сложило високо на лявото си рамо. Украшението, дълго около три инча, беше доста красиво, ако ти харесват такива неща. А ако не ти харесват, си глупак, помисли полковникът.

Не трябва да си груб дори и в мислите си, каза си той. Сега трябва да бъдеш добър във всяко отношение, докато си кажете довиждане.

Звучи като любовно послание.

Довиждане и bonne chance[1] и hasta la vista[2]. Винаги казваме само merde и толкоз. Сбогом, мислеше той, това е хубава дума. Звучи добре. Сбогом, сбогом за дълго, отнеси го там, където отиваш. С всичките му такъми.

— Дъще, колко време мина, откакто ти казах, че те обичам?

— Не си ми го казвал, откакто седнахме на масата.

— Казвам ти го сега.

Когато пристигнаха в хотела, момичето влезе в тоалетната и среса търпеливо косата си. Тя не обичаше тоалетните. Сложи си червило, за да направи устните си такива, каквито той най-много ги желаеше, и докато правеше това, тя си каза: Не мисли изобщо. Не мисли. И преди всичко не бъди тъжна, защото той заминава.

— Хубава си.

— Благодаря ти. Бих искала да бъда хубава заради тебе, ако е възможно и ако изобщо мога да бъда хубава.

— Италианският език е прекрасен.

— Да. И мистър Данте мислеше така.

— Gran Maestro — каза полковникът, — какво има за хапване в тази Wirtschaft[3]?

Gran Maestro ги беше наблюдавал незабелязано — с обич и без завист.

— Месо ли искате или риба?

— Днес е събота и рибата не е задължителна. Така че аз ще си поръчам риба.

— Имаме писия — каза Gran Maestro. — А вие, госпожо?

— Каквото ми предложите. Разбирате повече от мене от храна, а и аз харесвам всичко.

— Реши, дъще.

— Не. Предпочитам да оставя това на някого, който разбира повече от мен. Имам апетит на пансионерка.

— Ще бъде изненада за вас — каза Gran Maestro със своето дълго, предано лице с посивелите вежди над меките, с подпухнали клепачи очи и с щастливото изражение на стар войник, който все още е жив и цени това.

— Някакви новини за Ордена? — попита полковникът.

— Само това, че водачът ни е в затруднение. Конфискували са всичко, което притежава. Или във всеки случай са се намесили.

— Надявам се, че не е сериозно.

— Имаме доверие на нашия водач. Излизал е благополучно и от по-страшни бури.

— За нашия водач — каза полковникът.

Той вдигна чашата си, която беше напълнена с току-що прелята истинска „Валполичела“.

— Пий за него, дъще.

— Не мога да пия за тази свиня. Освен това аз не принадлежа към Ордена.

— Сега си негов член — каза Gran Maestro. — Por merito di guerra[4].

— Тогава ще пия — съгласи се тя. — Наистина ли съм член на Ордена?

— Да — отговори Gran Maestro. — Все още не си получила дипломата си, но аз те назначавам Върховен почетен секретар. Полковникът ще ти разкрие тайните на Ордена. Господин полковник, моля, разкрий ги.

— Разкривам ги — каза полковникът. — Нали наоколо няма сипаничави хора?

— Не. Той излезе със своята лейди. Мис Бедекер.

— Добре. Тогава — каза полковникът — ще ги разкрия. Ти трябва да знаеш само главната тайна. Поправяй ме, Gran Maestro, ако направя грешка.

— Хайде, разкрий ги! — отговори Gran Maestro.

— Ето, разкривам ги. Слушай внимателно, дъще. Това е върховната тайна. Слушай. Любовта си е любов и веселието си е веселие. Но всичко утихва, когато златната рибка умре.

— Разкрита е — каза Gran Maestro.

— Много съм горда и щастлива, че съм член на Ордена — отговори момичето. — Но това в някои отношения е доста груб Орден.

— Да, наистина — каза полковникът. — А сега, Gran Maestro, кажи какво всъщност ще ядем, стига с тия загадки.

— Първо, рак enchillada[5] както го приготвят тук, но студен. Сервиран с раковината. Второ, писия за теб, а за дамата мешана скара. Какви зеленчуци искате?

— Каквито имате — каза полковникът.

Gran Maestro се отдалечи, а полковникът погледна момичето, след това през прозореца към Канале Гранде и видя вълшебните петна и промени на светлината, достигнали чак тук, в дъното на бара, който сега беше умело преустроен в трапезария, и попита:

— Казах ли ти, дъще, че те обичам?

— Не си ми го казвал скоро. Но аз те обичам.

— Какво става с хората, които се обичат?

— Предполагам, че имат нещо, каквото и да е то и са по-щастливи от останалите. След това празнотата идва завинаги при единия от тях.

— Няма да бъда груб. Бих могъл да отговоря грубо. Но, моля те, нека при теб да не идва никаква празнота.

— Ще се опитам — отговори момичето. — Опитвам се, откакто се събудих. Пък и винаги, откакто се познаваме.

— Продължавай да се опитваш, дъще — каза полковникът.

След това се обърна към Gran Maestro, който отново се появи, след като даде нарежданията си:

— Бутилка от онова vino secco[6] от Везувий за малките писии. С другите неща ще пием „Валполичела“.

— Не може ли да пия виното от Везувий с мешаната си скара?

— Рената, дъще — каза полковникът, — разбира се. Можеш да правиш всичко, каквото поискаш.

— Ако пия вино, искам да е такова, каквото ти пиеш.

— На твоята възраст хубавото бяло вино е полезно с мешаната скара.

— Как бих искала да няма такава разлика във възрастта.

— Аз я харесвам много — отговори й полковникът. — Освен че… — добави той, а след това не довърши и каза: — Хайде да бъдем fraiche et rose comme au jour de bataille[7].

— Кой е казал това?

— Нямам никаква представа. Научих го, когато бях в College des Marechaux[8]. Има доста претенциозно наименование. Но го завърших. Това, което знам най-добре, съм го научил от фрицовете, като ги изследвах, воювайки с тях. Те са най-добрите войници. Но винаги се изсилват.

— Да бъдем такива, каквито ти казваш, и, моля те, повтори, че ме обичаш.

— Обичам те. Бъди сигурна в това. Казвам ти го честно.

— Днес е събота. А кога е следващата събота?

— Следващата събота е празник, който се мести, дъще. Намери един човек, който да може да ми каже нещо за следващата събота.

— Ти би могъл да ми кажеш, ако искаше.

— Ще питам Gran Maestro, може би той знае. Gran Maestro, кога ще дойде следващата събота?

— A Paques ou a la Trinite[9] — каза Gran Maestro.

— Защо не усещаме никакви утешителни миризми от кухнята?

— Защото вятърът духа в друга посока.

Да, мислеше полковникът, вятърът духа в друга посока, а колко щастлив щях да бъда, ако имах това момиче вместо жената, на която плащам издръжка, и която дори не може да роди дете. А беше сигурна, че ще роди. Но нима мога да я обвинявам? Аз обвинявам само Гудрич или Файърстоун, или изобщо всеки генерал.

Дръж си езика, каза си той. И обичай момичето си.

Тя беше там, до него, и очакваше да бъде обичана, ако той можеше да й даде любов.

Любовта се появи отново, както винаги, когато я виждаше.

— Как си ти, с коса като крило на врана и с лице, което разбива сърца?

— Добре съм.

— Gran Maestro — каза полковникът, — докарай някаква миризма от твоята скрита кухня, дори и вятърът да духа в друга посока.

[1] Всичко хубаво (фр.). — Б.пр. ↑

[2] Довиждане (исп.). — Б.пр. ↑

[3] Кръчма (нем.). — Б.пр. ↑

[4] За военни заслуги (итал.). — Б.пр. ↑

[5] Пирог (исп.). — Б.пр. ↑

[6] Сухо вино (итал.). — Б.пр. ↑

[7] Свежи и румени като в деня на битката (фр.). — Б.пр. ↑

[8] Маршалски колеж (фр.). — Б.пр. ↑

[9] Поговорка, която съответствува на българската „На кукуво лято“. — Б.пр. ↑

Глава тридесет и девета

Камериерът беше телефонирал по указанието на портиера. Беше пристигнала същата моторница, в които пътуваха преди.

Джаксън от пети взвод седеше в лодката с багажа и добре опакования портрет. Все още духаше силно.

Полковникът беше платил сметките си, давайки прилични бакшиши. Хората от хотела бяха поставили багажа и картината в лодката и се бяха погрижили Джаксън да се настани както трябва. След това се бяха оттеглили.

— Е, дъще — каза полковникът.

— Не може ли да дойда с теб до гаража?

— И в гаража няма да ни е по-леко.

— Моля те, искам да дойда до гаража.

— Добре. Всъщност това си е твоя работа. Качвай се.

Никой не проговори. Вятърът духаше откъм кърмата, но със скоростта, която развиваше тази стара трошка, моторът, като че ли изобщо нямаше вятър.

На пристана, където Джаксън подаваше багажа на един носач и се грижеше сам за портрета, полковникът попита момичето:

— Искаш ли да си кажем довиждане тук?

— Трябва ли?

— Не.

— Може ли да дойда до бара на гаража, докато чакаш колата?

— Ще бъде още по-лошо.

— Не ме интересува.

— Отнеси тези работи в гаража и намери някой да ги пази, докато докараш колата долу — каза полковникът на Джаксън. — Прегледай дали пушките ми са наред и подреди всичко така, че на задната седалка да остане колкото е възможно повече място.

— Слушам, сър.

— Значи идвам?

— Не — каза й полковникът.

— Защо не мога да дойда?

— Знаеш много добре. Не си поканена.

— Моля те, не бъди лош.

— Господи, дъще, само ако знаеш колко упорито се опитвам да не бъда. Ако си лош, е лесно. Хайде да си уредим сметките с този добър човек и да седнем на пейката, ей там, под дървото.

Той плати на собственика на моторницата и му каза, че не е забравил за двигателя. Каза му също да не разчита на него, въпреки че има голям шанс да го получи.

— Ще бъде износен двигател. Но във всеки случай по-добър от този кафеник, който имаш сега.

Изкачиха се по изтърканите каменни стъпала, пресякоха алеята от дребен чакъл и седнаха на пейката под дърветата.

Дърветата бяха мрачни, люлееха се от вятъра и нямаха листа. Тази година листата бяха окапали рано и бяха изметени отдавна.

Един човек се приближи и им предложи пощенски картички. Полковникът му каза:

— Върви си по пътя, сине. На нас не ни трябват картички.

Момичето накрая се разплака, макар че беше взело решение да не плаче.

— Виж, дъще, няма какво да се залъгваме. Нашата кола не е с амортисьори.

— Спрях, не съм истерична.

— Не казвам, че си. Казвам, че си най-прелестното момиче, което е съществувало през всички времена. На всички места. Навсякъде.

— Дори и да е вярно, какво значение има?

— Виж, това не знам. Но е вярно.

— И така, сега какво?

— И така, сега ние ще станем, ще се целунем и ще си кажем довиждане.

— Какво е това „довиждане“?

— Не знам. Мисля, че то е едно от нещата, които всеки трябва да тълкува посвоему.

— Ще се опитам да го разтълкувам.

— Просто се притеснявай колкото можеш по-малко, дъще.

— Да. В колата без амортисьорите.

— Още от самото начало ти плачеше за двуколка.

— Не можеш ли да направиш нещо мило?

— Мисля, че не мога. Но съм се опитвал.

— Моля те, продължавай да се опитваш. Това е последната надежда.

— Ще продължавам да се опитвам.

Те се притиснаха силно и се целуваха дълго и истински, после полковникът преведе момичето през алеята от дребен чакъл надолу по каменните стъпала.

— Трябва да се качиш на някоя добра лодка. Не на онази, старата, с бракувания двигател.

— Предпочитам да взема лодката с бракувания двигател, ако не възразяваш.

— Да възразявам? — удиви се полковникът. — Не съм от тях. Аз само издавам заповеди и се подчинявам на заповеди. Никога не възразявам. Довиждане, моя скъпа, прелестна, хубава.

— Довиждане — каза тя.

Глава четиридесета

Той беше в потопената дъбова бъчва, която използуваха във Венето за прикритие. Прикритие е всяко изобретение, създадено, за да скрие ловеца от това, което той се опитва да застреля, в случая — патици.

Пътуваха приятно с момчетата, след като се срещнаха в гаража. Вечерта също беше приятна — с отлична храна, приготвена в старата кухня с огнището. Трима ловци пътуваха на задната седалка. Онези, които не лъжеха, си позволиха известно преувеличение, а лъжците никога не са били в по-пълен разцвет. Лъжец в пълен разцвет, си беше помислил полковникът, е красив като черешовите или ябълковите дръвчета, когато са обсипани с цвят. Кой би разобличил един лъжец, мислеше той, освен ако дава координати?

През целия си живот полковникът беше събирал лъжци, както някои хора колекционират пощенски марки. Той не ги класираше, освен за момента, нито пък ги съхраняваше истински. Просто им се наслаждаваше пълно, когато ги слушаше да лъжат, ако, разбира се, не ставаше въпрос за службата. Миналата нощ имаше солидно количество изкусни лъжи, след като grappa започна да минава от човек на човек и полковникът беше изпитал удоволствие.

В стаята имаше дим от огнището с дървените въглища. Не, бяха цепеници, мислеше той. Във всеки случай лъжецът лъже най-добре, когато има малко дим или слънцето е залязло.

Самият той щеше да излъже два пъти, но се овладя и само преувеличи. Надявам се, помисли той.

А сега около него беше замръзналата лагуна, която щеше да опропасти лова. Но той не беше опропастен.

Двойка широкоопашатки долетяха изведнъж, сякаш отникъде, и се спуснаха косо надолу с пикиране, което нито един самолет не би могъл да направи. Полковникът чу бързия им полет, завъртя се и уби мъжкия. Той падна на леда, удряйки го силно — само една патица може да удари леда така. Патокът още не беше паднал, когато полковникът застреля и женската — дългошия и бърза, устремена нагоре.

Тя падна до патока.

Това е убийство, помисли полковникът. А кое не е убийство в наши дни? Е, момче, все още можеш да стреляш.

Момче, как не, помисли той. Ти, съсипано старо копеле. Но погледни, те идват.

Бяха фиовци и долетяха на сноп, който се сгъсти, а после се разтегли и разпръсна, и отново се сгъсти, а коварната патица на леда започна да ги вика.

Остави ги да се завъртят още веднъж, каза си полковникът. Дръж си главата надолу и не мърдай дори и с очи. Те ще дойдат.

Те наистина дойдоха, отзовавайки се на предателския вик.

Изведнъж крилете им се приготвиха за кацане, както се спускат предкрилките. След това видяха леда и се издигнаха, набирайки височина.

Ловецът, който сега не беше нито полковник, нито каквото и да било друго, само стрелец, се изправи в дървената бъчва и улучи две. Те се удариха в леда почти така силно, както големите патици.

Две стигат от едно семейство, каза си полковникът. Или това беше племе?

Полковникът чу зад себе си изстрел. Знаеше, че там няма друго прикритие и обърна глава, за да погледне отвъд заледената лагуна към отсрещния, обрасъл с острица бряг.

Край на лова, помисли той.

Ято зеленоглавки, които летяха ниско, изведнъж се издигнаха нагоре, разпръсквайки се, сякаш бяха застанали на опашките си и набираха височина.

Той видя една да пада и чу втори изстрел.

Сърдитият лодкар стреляше по патиците, които щяха да се приближат до полковника.

Как може да прави това, помисли полковникът.

Човекът имаше пушка, за да стреля по ранените патици, които можеха да избягат там, където кучето не беше в състояние да ги стигне. За полковника да се стреля по патиците, които отиваха към прикритието, беше най-лошото нещо, което един човек може да причини на друг по време на лов.

Лодкарят беше прекалено далеч, за да чуе вика му. Ето защо полковникът стреля по него два пъти.

Прекалено далече е, за да могат да го стигнат сачмите, мислеше той, но поне ще разбере, че знам какво прави. За какво, по дяволите, е всичко това? И то на един толкова приятен лов — най-добре организираният и най-добре преминал лов на патици, в който съм участвувал, а тук съм изпитвал толкова удоволствие, колкото никъде другаде през живота си. Какво му става на този кучи син?

Той знаеше колко е вредно за него да се ядосва. Ето защо взе две хапчета и ги прокара с глътка джин „Гордън“ от манерката си, тъй като нямаше вода.

Знаеше, че джинът също е вреден за него и помисли: Всичко е вредно за мен, освен почивка и много леки упражнения. Добре, ще почиваш и ще правиш леки упражнения, момче. Мислиш ли, че това е леко упражнение?

Ти, хубост моя, каза си той. Как искам сега да си тук, в двойното прикритие, а гърбовете и раменете ни да се докосват. Щях да се обръщам, да те виждам и да стрелям точно по прелитащите високо патици, за да се изфукам. Щях да се опитам да вкарам някоя в прикритието, без тя да те удари. Щях да се опитам да сваля една такава патица, каза си той, чувайки шума от крилете във въздуха. Стана, обърна се, видя самотния паток, дългошиест и красив — крилете му го носеха бързо към морето. Открояваше се ясно в небето на фона на планините. Насочи пушката, прицели се и натисна спусъка, завъртайки се рязко.

Патокът падна върху леда точно до прикритието и проби леда. Това беше ледът, разчупен, за да се сложат мамците, и отново замръзнал леко. Викачката го погледна и повдигна крака.

— Никога през живота си не си го виждала — каза полковникът. — Не вярвам да си го видяла и когато идваше. А може и да си. Но ти не каза нищо.

Патокът беше паднал с главата надолу и сега главата му беше под леда. Полковникът се загледа в красивото му зимно оперение по гърдите и крилата.

Иска ми се да й дам дреха, цялата от перушина, както древните мексиканци са украсявали боговете си, мислеше той. Но предполагам, че тези патици ще отидат на пазара, пък и никой няма да знае как да ги одере и да обработи кожите. Би била красива, все пак. С кожи от зеленоглавки — на гърба от мъжкари, а на предницата от младоци, с две надлъжни ленти от зимно бърне — по една върху всяка гърда. Ще бъде страшна жилетка. Повече от сигурен съм, че ще й хареса.

Как искам да долетят, помисли полковникът. Може би ще дойдат няколко глупави патици. Трябва да съм готов, ако дойдат.

Но нито една не дойде и той се замисли.

От другите прикрития не се чуваше нищо, само случайни изстрели долитаха откъм морето.

На силната светлина патиците виждаха леда и отлитаха към откритото море, за да кацнат във водата. И тъй като нямаше по какво да стреля, полковникът се замисли. Опитваше се да си спомни откога хората започнаха да се отнасят враждебно към него. Знаеше, че не заслужава това, но го прие, проявяваше търпимост, въпреки че се мъчеше да намери обяснение.

Веднъж, когато се разхождаха с момичето през нощта, срещнаха двама моряци. Те й подсвирнаха, помисли полковникът, и в това нямаше нищо лошо. Не би трябвало да им обръщам внимание.

Но нещо не беше наред. Той го усети, без да знае какво е. Миг след това го разбра и спря под една лампа, за да могат моряците да видят какво носи той на раменете си и да преминат на другата страна на улицата.

На всяко рамо полковникът имаше малък орел с разперени криле, избродиран върху мундира със сребърни конци. Орлите не се хвърляха в очи, пък и стояха там от дълго време. Но все пак се виждаха.

Двамата моряци отново подсвирнаха.

— Застани там до стената, ако искаш да гледаш — каза полковникът на момичето. — Или гледай встрани.

— Те са много едри и млади.

— Скоро ще се смалят — обеща й полковникът.

Приближи се до подсвиркващите и попита:

— Къде е вашият брегови патрул?

— Откъде да знам — каза по-едрият. — Аз просто искам да огледам дамата.

— Хора като вас имат ли имена и лични номера?

— Не съм длъжен да знам.

Другият каза:

— Не съм длъжен да давам обяснение на един полковник.

Старо армейско момче, помисли полковникът, преди да го удари. Отракан моряк, знае си правата.

Удари го с лявата си ръка, ударът дойде като изневиделица. Удари три пъти и се обърна.

Другият се беше приближил — бързо и умело за човек, който е пил, и полковникът го удари с лакът по устата, а след това, под лампата, го прасна здраво с дясната си ръка. Хвърли поглед на първия и видя, че е добре.

Нанесе ляво кроше. Видя, че тялото се опитва да се изправи и повтори удара с дясната си ръка. След това нанесе още едно ляво кроше, обърна се и тръгна към момичето, защото не искаше да чуе как главата ще се удари в тротоара.

Провери този, когото първи беше ударил, и забеляза, че спеше спокойно, отпуснал брада, и кръвта течеше от устата му. Но тя все още не е загубила нормалния си цвят, помисли си полковникът.

— Е, отиде ми кариерата — каза той на момичето. Каквато и да беше тя. Но тези хора наистина са облечени в смешни панталони!

— Как си? — попита момичето.

— Отлично. Гледа ли?

— Да.

— Сутринта ще ме болят ръцете — каза той разсеяно. — Но се надявам, че ще можем да си отидем. Хайде да вървим бавно.

— Моля те, върви бавно.

— Ти не ме разбра. Исках да кажа да не бързаме, когато тръгнем.

— Ще вървим бавно, много бавно.

И те тръгнаха.

— Искаш ли да направим един опит? — попита полковникът.

— Разбира се.

— Хайде да вървим така, че, погледнати отзад, дори краката ни да изглеждат опасни.

— Ще се опитам. Но едва ли ще мога.

— Добре. Хайде тогава просто да вървим.

— Изобщо ли не те удариха?

— Изядох един зад ухото. Второто момче, когато се нахвърли.

— Така ли изглежда едно сбиване?

— Когато имаш късмет.

— А когато нямаш?

— Твоите колене също се олюляват. Или напред, или назад.

— Все още ли ме обичаш, след като се би?

— Обичам те още повече, ако това е възможно.

— А защо да не е възможно? Би било хубаво. Обичам те повече, след като видях това нещо. Не вървя бързо, нали?

— Вървиш като сърна в гората, а понякога като вълк, или като голям стар койот, който не бърза.

— Не бих искала да съм голям стар койот.

— Когато видиш един голям стар койот, ще поискаш. Вървиш като всички големи хищници, когато са спокойни. Но ти не си хищник.

— Уверявам те.

— Избързай малко напред, за да видя как вървиш.

Тя избърза напред и полковникът каза:

— Вървиш като бъдещ шампион. Ако беше кон, щях да те купя, дори и да трябваше да заема парите с двайсет и пет процента лихва на месец.

— Ти не трябва да ме купуваш.

— Знам. Но ние говорехме за походката ти.

— Кажи ми какво ще стане с тези мъже? Това е едно от нещата, с които не съм запозната. Не трябваше ли да остана и да се погрижа за тях?

— В никакъв случай — каза й полковникът. — Запомни: в никакъв случай. Надявам се, че и двамата получиха задоволително мозъчно сътресение. Да пукнат дано! Сами си го търсеха. Не може и да става въпрос за съдебна отговорност. Пък и всички сме застраховани. Ще ти кажа едно нещо, Рената, за сбиването.

— Кажи ми, моля те.

— Ако някога се биеш, трябва да победиш. Това е всичко, което има значение. Останалото е вятър, както казваше моят стар приятел доктор Ромел.

— Наистина ли харесваше Ромел?

— Много.

— Но той беше твой враг.

— Понякога обичам враговете си повече от приятелите си. А флотата, знаеш ли, винаги печели боевете. Това научих в една сграда, наречена Пентагон, когато все още ми се разрешаваше да влизам там през главния вход. Ако искаш, можем да се разходим бавно обратно по улицата или да я извървим бързо и да попитаме онези двамата.

— Казвам ти искрено, Ричард, това сбиване ми стига за една нощ.

— И на мене също, да си кажа правата — отговори полковникът. Но той каза това на италиански и започна така: Anche io. — Хайде да идем да пийнем в „Хари“, а след това ще те изпратя до вас.

— Не нарани ли болната си ръка?

— Не. Само веднъж ударих с нея по главата — обясни той. — А по тялото удрях с юмрук.

— Може ли да я пипна?

— Да, но много нежно.

— Тя е ужасно подута!

— Няма нищо счупено, а подуването винаги спада.

— Обичаш ли ме?

— Да. Обичам те с две малко подути ръце и с цялото си сърце.

Глава четиридесет и първа

Ето как беше станало всичко. И може би този или някой друг ден направи чудото. Човек никога не знае, мислеше полковникът. Беше се случило великото чудо, а той съвсем не го беше извършил преднамерено. Нито, мислеше той, ти, кучи сине, някога си му се противопоставял.

Беше по-студено от всякога, разчупеният лед замръзна отново и патицата вече дори не поглеждаше нагоре. Беше се отказала от предателството и търсеше сигурност.

Ах ти, кучко, помисли си полковникът. Макар че несправедливо те обвиняват. Такъв ти е занаятът. Но защо женската мами по-добре от мъжкия? Ти сам трябва да си отговориш. Пък и това не е вярно. Но какво, по дяволите, е вярно? В действителност мъжките мамят по-добре.

А сега не мисли за нея! Не мисли за Рената, защото няма никаква полза. Може дори да се окаже вредно за тебе. А и вече си казахте довиждане. Ама че раздяла! С всичките й двуколки. Тя не би имала нищо против да се качи на проклетата двуколка с тебе, но при условие, че двуколката е истинска.

Много груб занаят, помисли той. Да обичаш и да се разделяш. Причинява болка.

Кой ти дава право да се познаваш с такова момиче?

Никой, отговори си той. Андреа ме запознава с нея.

Но как може да обича такъв нещастен кучи син като тебе?

Не знам, помисли си той искрено. Не знам, най-искрено.

Полковникът не знаеше, че момичето го обичаше, защото той не се беше събуждал нещастен нито една сутрин през живота си, независимо дали е имало атака, или не. Беше изпитвал мъка и печал, но никога не се беше чувствувал нещастен сутрин.

Такива хора почти няма и момичето, макар и младо, можа да го отличи.

Сега тя е вкъщи и спи, помисли си полковникът. Ето къде трябва да бъде, а не в някое проклето прикритие за лов на патици със замръзнали мамци.

Макар че дяволски ми се иска да е тук, прикритието да е двойно и тя да гледа дали от запад няма да се появи върволица. Щеше да е хубаво, ако й е достатъчно топло. Навярно ще мога да купя една от онези истински пухени куртки, макар че никой, който има такава куртка, не би я продал. От онези, които отпуснаха по погрешка на военновъздушните сили.

Бих могъл да науча как се подплатяват и да направя една с пуха от тези патици тук, мислеше той. Ще намеря добър шивач да я скрои. Можем да я направим двуредна, без джоб отдясно, а на рамото да сложим парче от замшева кожа, за да го предпазва от приклада.

Ще направя точно така, каза си той. Ще направя точно така, или ще съблека някой тип и ще дам да я преправят за нея. Бих искал да й намеря една хубава ловна пушка „Парди 12“, но не чак толкова лека, дявол да го вземе, или двуцевка „Бос“. Тя трябва да има добри пушки. Двуцевка „Парди“ според мен.

Точно тогава той чу лекото свистене на птичи криле, които цепеха бързо въздуха, и погледна нагоре. Но те бяха твърде високо. Той само повдигна очи. Птиците летяха толкова високо, че виждаха ловеца в бъчвата и скованите в леда мамци с унилата патица, която също ги видя и изкряка силно в своето честно предателство. Патиците бяха широкоопашатки, продължиха полета си към морето.

Никога не съм й подарил нищо, както отбеляза тя. Само тази малка мавърска глава, което не е кой знае какво. Тя си я избра и аз й я купих. Така не се прави подарък.

Това, което бих искал да й дам, е сигурност, но тя вече не съществува; цялата си любов, но тя нищо не струва; всичките си земни блага, а какво ли имам всъщност, ако не се смятат двете добри ловни пушки, военните униформи, медалите и ордените с почетните грамоти и няколко книги. И пенсия на полковник в оставка.

С всички мои земни блага аз те дарявам, помисли си той.

А тя ми даде любовта си, няколко безжизнени камъка, които й върнах, и картината. Е, винаги мога да й върна, и картината. Бих могъл да й дам пръстена си, помисли той, но къде, по дяволите, съм го дянал, не зная.

Тя не би искала моя „Кръст за отлична служба“, нито двете Сребърни звезди или другите боклуци. Не би искала и медалите на собствената й страна. Нито на Франция. Нито на Белгия. Би било много тъжно, ако й ги предложа.

По-добре е просто да й дам любовта си. Но как, по дяволите, се изпраща тя и как се запазва свежа? Не може да се опакова в сух лед.

А ако може? Трябва да питам. А как, по дяволите, ще изпратя онзи бракуван двигател от джип на стареца?

Намери изход, каза си полковникът. Да намираш изход е твоят занаят. Да намираш изход, когато стрелят по теб, добави той.

А как бих искал онзи кучи син, който ми развали лова, да имаше истинска пушка и аз да имах истинска пушка. Тогава щяхме много лесно да разберем кой може да намира изход. Дори в една скапана бъчва в блато, където не може да се маневрира. Щеше да му се наложи да се приближи доста, за да ме улучи.

Спри, каза си той, и мисли за момичето. Ти повече не искаш да убиваш — никого, никога.

На кого ги разправяш? Искаш да минеш за християнин? Би могъл да се опиташ честно. Така тя би те харесала повече. Сигурен ли си? Не знам, призна си той откровено. Честна дума, за бога, не знам.

Може би в края на живота си ще стана християнин. Да, каза си той, може би ще станеш. Кой иска да се обзаложим?

— Ти искаш ли да се обзаложим? — попита той викачката.

Но тя гледаше нагоре към небето и беше започнала обичайното си крякане.

Прелетяха много високо и не се завъртяха в кръг. Само погледнаха надолу и продължиха към откритото море.

Сигурно ще кацнат във водата, мислеше полковникът. А там може би ги причаква ловец в плоскодънна лодка. Някой сигурно ги дебне отблизо в закътано от вятъра място. Е, когато той стреля, патиците ще се разпръснат и някои може би ще се върнат към мене. Но всичко наоколо е сковано в лед и аз трябва вече да тръгвам, вместо да стоя тук като глупак.

Убих достатъчно и стрелях много добре, никога не съм стрелял така дяволски добре. Никой не стреля по-добре от теб тук, с изключение на Алварито, а той е още момче и е по-бърз. Но ти удари по-малко патици от много по-лоши и посредствени ловци!

Да, знам това. Знам и защо е така та нали вече не гоним бройка, пък и устава захвърлихме, помниш ли?

Той си спомни как по някакво чудо — защото по време на война това става случайно — той беше за известно време с най-добрия си приятел в боя в Ардените и двамата преследваха противника.

Беше ранна есен, намираха се в планинска местност с песъчливи пътища и гори от дъб, бор и шубрак. Следите на противниковите танкове и гъсеничните коли се виждаха ясно върху влажния пясък.

Предишния ден беше паднал дъжд, но сега се изясняваше и видимостта беше добра — цялата хълмиста местност можеше да се наблюдава добре. Двамата с приятеля му я оглеждаха внимателно с бинокли, като че ли търсеха дивеч.

Полковникът, който тогава беше генерал и заемаше поста помощник-дивизионен командир, познаваше отпечатъците на всяка гъсенична кола, която преследваха. Знаеше кога противниковите коли са изчерпали запасите си от мини и приблизителния брой на снарядите, които им остават. Беше преценил къде ще води бой противникът, преди да стигне линията „Зигфрид“. Той беше сигурен, че врагът няма да се бие на нито едно от двете места, където го очакваха, а щеше да продължи с пълна скорост.

— Ние сме доста напред за хора с нашия висок чин, Джордж — каза той на най-добрия си приятел.

— Не се ли изсилваш, генерале?

— Възможно е. А сега ще зарежем устава и ще ги преследваме до дупка.

— Съгласен съм напълно, генерале. Защото аз самият съм писал устава — отговори най-добрият му приятел. — Но представи си, че са оставили нещо там?

Той посочи мястото, в което беше логично врагът да се отбранява.

— Ами — каза полковникът. — Имат боеприпаси колкото една пожарна команда.

— Всеки е прав, докато се окаже, че греши — отговори най-добрият му приятел и добави: — генерале.

— Аз съм прав — каза полковникът.

И беше прав, макар че, за да получи точни сведения, той не бе действувал в духа на Женевската конвенция, за която се твърдеше, че ръководи военните действия.

— Хайде тогава да ги преследваме — предложи най-добрият му приятел.

— Нищо не ни пречи и аз ти гарантирам, че те няма да спрат в нито едно от двете места. Не съм го научил от някой фриц. Но според моите пресмятания ще стане точно така.

Той още веднъж огледа местността, чу вятъра в дърветата, усети мириса на изтравничето под ботушите си, взря се в следите по влажния пясък и това беше краят на тази история.

Чудя се дали да й разкажа, мислеше полковникът. Не, не трябва, защото ми прави голяма реклама. Но ми се иска някой друг да й разкаже. Джордж не може. Той е единственият, който е в състояние да опише случката, но не може. Дяволски съм сигурен, че не може.

Бях прав в повече от деветдесет и пет процента от случаите, а това е дяволски добро ниво дори и в нещо така просто като войната. Но когато сгрешиш, тези пет процента безспорно значат много.

Никога няма да ти разкажа за това, дъще. То е просто вик, скрит в моето сърце. Това нещастно скапано сърце, което несъмнено не може да издържи докрай.

Може би ще издържи, помисли той, изпи две таблетки с глътка джин и погледна отвъд сивия лед.

Сега ще извикам онзи кисел тип, ще се стегна и ще се добера някак си до онази къща във фермата или ловния дом, както, предполагам, трябва да я нарека. Ловът свърши.

Глава четиридесет и втора

Полковникът даде знак на лодкаря да се приближи, като се изправи в потопената бъчва, стреля два пъти в празното небе и му помаха да дойде към прикритието.

Лодката пристигна бавно, чупейки леда през целия път; мъжът събра дървените мамци, хвана викачката, сложи я в чувала и събра патиците с помощта на кучето, което се плъзгаше по леда. Гневът на лодкаря, изглежда, беше преминал и беше заменен със задоволство.

— Не убихте почти нищо.

— С твоя помощ — отговори полковникът.

Това беше всичко, което си казаха. Лодкарят постави патиците внимателно, с гърдите нагоре, на носа на лодката, а полковникът му подаде пушките си и сандъчето за патрони със закрепеното за него столче.

Полковникът се качи в лодката, а лодкарят провери дали нещо не е останало в прикритието и свали закаченото на стената на бъчвата, подобно на престилка с джобове, приспособление, в което слагаха патроните. След това и той се качи в лодката. Започнаха да се придвижват бавно и трудно напред през леда към водите на мътния канал, които не бяха замръзнали. Полковникът работеше с греблото също така усилено, както и на идване. Но сега, на ярката слънчева светлина, те виждаха снежните планини на север и обраслия с острица бряг на канала пред тях и работеха с греблата напълно съгласувано.

Промъкнаха се между последните отломъци лед, изплъзнаха се от тях и навлязоха в канала; лодката изведнъж заплува с лекота. Полковникът подаде голямото гребло на лодкаря и седна. Беше изпотен.

Кучето, което досега трепереше в краката на полковника, издраска с лапи по планшира, скочи и доплува до брега на канала. Отърси водата от бялата си изцапана козина и потъна в кафявата острица. Полковникът проследи пътя му по движенията на храстите. То така и не получи своята луканка.

Полковникът чувствуваше как се поти и макар и да знаеше, че куртката му го пази от вятъра, изпи две таблетки с глътка джин от манерката си.

Манерката беше плоска, сребърна, с кожен калъф. Под протрития, изцапан калъф върху едната страна беше гравирано: „На Ричард от Рената, с обич.“ Никой не беше виждал това посвещение, освен момичето, полковника и мъжа, който го беше гравирал. Манерката не беше надписана на същото място, където беше купена. Това стана през първите дни, помисли полковникът. Сега кой би обърнал внимание?

Върху капака, който беше на винт, пишеше: „От Р. на Р.К.“.

Полковникът предложи манерката на лодкаря, който погледна първо него, после манерката и каза:

— Какво е това?

— Английска grappa.

— Ще я опитам.

Той отпи голяма глътка, така, както селяните пият от манерка.

— Благодаря.

— Ти уби ли много патици?

— Четири, а кучето намери три ранени от други ловци.

— Защо стреля?

— Сега съжалявам. Стрелях от яд.

И аз самият съм правил това понякога, помисли полковникът и не попита лодкаря за какво е бил ядосан.

— Съжалявам, че долетяха толкова малко патици.

— Какво да се прави, случва се — отговори му полковникът.

Той наблюдаваше движението на кучето във високата трева и остриците. Изведнъж видя, че то се спря и застана неподвижно. След това се хвърли. Скочи високо и се спусна напред и надолу.

— Хвана ранена патица — каза полковникът.

— Боби — извика лодкарят, — носи, носи!

Остриците се раздвижиха и кучето се показа с ранения паток в устата. Сиво-бялата шия и зелената глава се клатеха нагоре-надолу като змийска глава. В това движение нямаше никаква надежда.

Лодкарят спря рязко лодката с нос към брега.

— Аз ще я взема — каза полковникът. — Боби!

Той измъкна патицата от устата на кучето, което я стискаше леко. Патокът беше невредим, здрав, приятен на пипане, с туптящо сърце и безнадеждни очи на пленник.

Полковникът го огледа внимателно, галейки го, както се гали кон.

— Само крилото му е ударено — каза той. — Ще го държим за викач или ще го пуснем през пролетта. Ето, вземи го и го сложи в чувала при женската.

Лодкарят пое внимателно патока и го сложи в чувала от зебло, който беше под носа на лодката. Полковникът чу как женската започна да му говори. Или може би протестира, помисли той. Не разбирам патешкия говор през чувал от зебло.

— Пийни още — каза той на лодкаря. — Днес е дяволски студено.

Лодкарят пое манерката и отпи голяма глътка.

— Благодаря ви — каза той. — Вашата grappa е много, много хубава.

Глава четиридесет и трета

На пристана, пред продълговатата ниска каменна постройка имаше патици, наредени в редици.

Както винаги, те лежаха на групи, различни по брой. Имаше няколко взвода. Роти не виждам, помисли полковникът, а моите патици не стигат дори и за едно отделение.

Главният пазач на дивеч стоеше на брега с високи ботуши, къса куртка и килната назад стара мека шапка. Той погледна критично патиците на носа, когато лодката се приближи.

— На нашия пост беше замръзнало — каза полковникът.

— Така и предполагах — отговори главният пазач. — Съжалявам. Този пост минава за най-добър.

— Кой се отличи най-много днес?

— Баронът уби четиридесет и две. Там имаше малко течение и затова водата не замръзна бързо. Навярно не сте чули изстрелите, защото бяха срещу вятъра.

— Къде са другите?

— Заминаха всички, освен барона, който ви чака. Шофьорът ви спи в къщата.

— Това трябваше да се очаква от него — отговори полковникът.

— Наредете и тези патици — обърна се главният пазач към лодкаря, който също беше пазач. — Искам да ги впиша в ловната книга.

— Има един зеленоглав паток в чувала. Само крилото му е ударено.

— Добре. Ще се погрижа за него.

— Ще вляза при барона. С теб ще се видим по-късно.

— Трябва да се сгреете — каза главният пазач. — Денят беше мразовит, господин полковник.

Полковникът тръгна към входа на къщата.

— Ще се видим по-късно — каза той на лодкаря.

— Да, господин полковник.

Алварито, баронът, стоеше до огнището сред стаята. Той се усмихна както винаги срамежливо и каза със своя тих глас:

— Съжалявам, че нямахте добър улов.

— При нас всичко замръзна. Но въпреки това ловът ми достави голямо удоволствие.

— Много ли ви е студено?

— Не чак толкова.

— Можем да хапнем нещо.

— Благодаря. Не съм гладен. Вие ядохте ли?

— Да. Другите си заминаха с моята кола. Може ли да ме закарате някъде около Латизана? Оттам ще мога да намеря превоз.

— Разбира се.

— Как можа да замръзне! Очаквахме хубаво време.

— Сигурно е имало страшно много патици отвъд лагуната.

— Да. Но сега те няма да останат, тъй като храната им е под леда. Тази нощ ще тръгнат на юг.

— Всичките ли ще заминат?

— Всички, освен патиците, които се въдят тук. Те ще останат, докато водата замръзне навсякъде.

— Жалко за лова.

— Съжалявам, че дойдохте толкова далеч само за няколко патици.

— Винаги съм обичал лова — каза полковникът. — Обичам и Венеция.

Барон Алварито извърна поглед и протегна ръце към огъня:

— Да. Всички обичаме Венеция. А вие може би най-много.

Полковникът не започна светски разговор на тази тема, а само каза:

— Обичам Венеция, както знаеш.

— Да, знам — отговори баронът. Той погледна разсеяно. След това каза: — Трябва да събудим шофьора ви.

— Той яде ли?

— Яде, спа, после пак яде и пак спа. Също чете малко от някакви илюстровани книги, които носеше със себе си.

— Комикси.

— Трябва да се науча да ги чета — усмихна се баронът със своята срамежлива, загадъчна усмивка. — Можете ли да ми донесете няколко от Триест?

— Колкото поискаш. От свръхчовека до фантастиката. Прочети няколко и заради мене. Алварито, знаеш ли какво му е на пазача, който караше моята лодка? Още от самото начало той просто ме ненавиждаше. До края.

— Заради старата куртка. Съюзническите униформи му действуват така. Виждате ли, той пострада от „освобождението“.

— Как така?

— Когато дойдоха мароканците, те изнасилиха жена му и дъщеря му.

— Мисля, че трябва да пийна — каза полковникът.

— Там, на масата, има grappa.

Глава четиридесет и четвърта

Оставиха барона пред едно имение с огромна порта, алея от дребен чакъл и къща, която се беше отървала от бомбардировките, тъй като на разстояние шест мили от нея нямаше военен обект.

Полковникът каза довиждане, а Алварито го покани да идва на лов когато иска в края на седмицата.

— Няма ли все пак да се отбиете при нас?

— Не. Трябва да се върна в Триест. Ще предадеш ли поздрави на Рената?

— Да. Този пакет на задната седалка нейният портрет ли е?

— Да.

— Ще й предам, че ловувахте много добре и че портретът е в добро състояние.

— И моите поздрави.

— И вашите поздрави.

— Ciao, Алварито, благодаря ти много.

— Ciao, полковник. Ако може да се каже ciao на един полковник.

— Забрави, че съм полковник.

— Това е много трудно. Довиждане, полковник.

— В случай, че възникнат някакви непредвидени обстоятелства, би ли я помолил да прибере портрета от „Грити“?

— Да, полковник.

— Мисля, че това е всичко.

— Довиждане, полковник.

Глава четиридесет и пета

Излязоха на пътя. Спускаше се ранен здрач.

— Завий наляво — каза полковникът.

— Това не е пътят за Триест, сър — отговори Джаксън.

— Да върви по дяволите пътят за Триест! Заповядах ти да завиеш наляво. Да не мислиш, че има само един път на света, който води към Триест?

— Съвсем не, сър. Само ви обърнах внимание…

— По дяволите, не ми обръщай внимание и не си отваряй устата, преди да ти разреша да говориш.

— Слушам, сър.

— Извинявай, Джаксън. Исках да кажа, че знам накъде отивам и ми се ще малко да помисля.

— Слушам, сър.

Бяха на стария, така познат път и полковникът си помисли: Е, изпратих четири патици в „Грити“, както бях обещал. Уловът не беше богат и няма да има достатъчно перушина за жената на онова момче. Но патиците са големи и угоени, така че ще има много за ядене. Забравих да дам луканката на Боби.

Нямаше време да напиша бележка на Рената. Но нима мога да изразя в една бележка всичко, което не си казахме?

Бръкна в джоба си и извади бележник и молив. Запали лампата за четене на карти и с болната си ръка написа кратка заповед с главни печатни букви.

— Сложи бланката в джоба си, Джаксън, и щом се наложи, действувай според нея. Ако възникнат описаните обстоятелства, това е заповед.

— Слушам, сър — каза Джаксън, взе сгънатата бланка за вписване на заповеди и я прибра в горния ляв джоб на куртката си.

А сега не се притеснявай, каза си полковникът. Отсега нататък ще мислиш само за себе си, а това е просто лукс.

Вече не си нужен на армията на Съединените щати. Дадоха ти да разбереш съвсем ясно.

Казахте си довиждане с момичето.

Всичко е съвсем просто.

Стреля добре. Алварито е наясно. Това е положението.

Така че за какво, по дяволите, има да се безпокоиш, момче? Надявам се, не си от онези негодници, които се безпокоят какво ще се случи с тях, когато нищо повече не може да се направи. Нека наистина се надяваме, че не си.

Точно тогава усети болката. Той я очакваше, откакто бяха прибрали мамците.

Три удара ще ме свършат, а ми даваха четири. Винаги съм бил щастлив кучи син.

Още веднъж го сви, много силно.

— Джаксън, знаеш ли какво е казал генерал Томас Д. Джаксън, преди да го настигне злочестата смърт? Някога го знаех наизуст. Разбира се, не отговарям за точността. Ето какво е казал: „Заповядайте на А. П. Хил да се приготви за атака.“ След това промълвил нещо несвързано и продължил: „Не, не, хайде да пресечем реката и да починем в сянката на дърветата.“

— Много интересно, сър. Това сигурно е бил Джаксън Каменната стена.

Полковникът се опита да отговори, но спря, защото болката го стегна така, че той усети приближаването на края.

— Джаксън, отбий встрани и превключи на къси. Знаеш ли оттук пътя за Триест?

— Да, сър. Имам карта.

— Добре. Сега ще се преместя на задната седалка на този проклет, огромен, луксозен автомобил.

Това бяха последните думи на полковника. Но той се добра успешно до задната седалка и затвори вратата. Затвори я внимателно, но плътно.

След известно време Джаксън включи фаровете и подкара колата надолу по пътя с канавките и върбите, наредени от двете му страни. Търсеше място, за да обърне. Най-после откри и внимателно зави. Когато стигна дясната страна на пътя, който водеше на юг към познатото шосе за Триест, той запали лампата за четене на карти, извади бланката и видя написаното:

„В случай, че умра, опакованата картина и двете ловни пушки в тази кола да бъдат върнати в хотел «Грити», Венеция, където ще бъдат потърсени от законния им собственик. Подпис: Р. Кантуъл, полковник от пехотата на Съединените щати“.

Ще ги върнат по канален ред, помисли Джаксън и запали колата.

Заслуги

Имате удоволствието да четете тази книга благодарение на Моята библиотека и нейните всеотдайни помощници.

http://chitanka.info

Вие също можете да помогнете за обогатяването на Моята библиотека. Посетете работното ателие, за да научите повече.